PSANCI

James Swallow

PSANCI

KALIBR

Přeložil Lumír Mikulka

OUTLAW

Copyright © James Swallow, 2021

Translation © Lumír Mikulka, 2024

ISBN 978-80-242-9976-1

Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- P O D Ě K O V Á N Í

Pro každého, kdo bojuje za pravdu

Kapitola 1

Dům na fotografii se příliš nelišil od ostatních domů na pobřeží poloostrova Cape Cod s výhledem na oceán.

Všechny domy, které míjeli, připomínaly cosi postaveného z téže stavebnice – jednopatrové a se šindelovými střechami, barvícími se v mizejícím denním světle do hnědavé šedi. Bezvadně bílé ploty působící skoro jako z lepenky lemovaly fádní trávníky doplněné občas umělecky zastřiženými keři. Vřetenům podobné stromy, pokud se zde už nějaké vyskytovaly, se krčily u země, kam je přirážel neustálý vítr od moře. Světlo z předních reflektorů vozidla na to všechno dopadalo v krátkých, ponurých záblescích, zatímco mohutné černé SUV značky Cadillac zdolávalo zatáčky na neznačené silnici.

Hiroši Saito si pozorně prohlížel fotografii domu na svém chytrém telefonu. Přístroj měl připevněný v pouzdře na vnitřní straně předloktí. Pak přejel prstem v rukavici po displeji a snímek zmizel. Místo něj se objevila tvář cíle.

Nová fotografie pocházela z jakéhosi úředního dokumentu, snad cestovního pasu nebo osobního průkazu, a Sean Harlow na ní působil vyčerpaně a staře. Podle Saitových stručných informací bylo onomu muži necelých padesát, ale na snímku vypadal o deset let starší. Měl hluboko posazené oči hledící kamsi do prázdna.

Věděl Harlow, že ho někdo chce zabít? Saito se snažil vcítit do té tváře a podívat se na vše z jeho perspektivy, aby pochopil, co je to za člověka. Mohlo by mu to pomoci, až přijde chvíle toho muže zabít.

Saito zhasl displej smartphonu, vložil si jej do větrovky a soustředil se na to, aby se jeho zrak přizpůsobil večernímu šeru. Uvnitř SUV zářily pouze ciferníky na palubní desce, nastavené na červenou barvu nočního režimu. Karmínové skvrny na Saitově obličeji i na tvářích mužů jedoucích s ním ve voze dodávaly jejich tvářím nádech příchozích z pekla. Japonec byl nejmenší z nich. Muž se sporou, ale dobře stavěnou postavou, podprůměrného vzrůstu, s kulatým nevýrazným obličejem.

Na sedadle vedle Saita seděl řidič, který od chvíle, kdy se tým před dvěma hodinami sešel ve Fairhavenu, nepromluvil ani slovo. Nyní své mlčení přerušil.

„Další odbočka. Za minutu.“

Ukázal prstem přes volant. Měl tichý hlas s novoanglickým přízvukem a hranatou tvář. Řidičovo chování Saitovi napovídalo, že dotyčný býval kdysi v předchozím životě policistou, než ho okolnosti zavály k práci v temnějším prostředí. V tom se podobali.

Vzadu v cadillacu si další dva členové likvidačního týmu zapínali bundy a kontrolovali pistole. Oba měli široká ramena a byli samý sval; jeden měl na úzké bradě matně bílou jizvu a druhý měl masivní neandrtálské čelo. Působili znuděně, jako by účast na čemsi podobném byla pod jejich úroveň. Saita to přimělo, aby se zamračil.

Po příjezdu do Massachusetts očekával obvyklý postup, ale nestalo se tak. Zpravidla Saito vedl jednotku soukromých kontraktorů rekrutujících se z žoldnéřské skupiny s centrálou v Moskvě, jíž dávali jeho nadřízení přednost. Přiznával sice, že Rusy nemá rád pro jejich hrubé chování, ale vážil si jejich schopností.

Tito muži však pracovali přímo pro jednoho člena výboru, pro Američana, a měli v sobě stopu jeho arogance. Jejich zaměstnavatel trval na tom, aby se jeho vlastní lidé podíleli na všech akcích na půdě Spojených států, a nikdo z ostatních členů výboru neviděl důvod to zpochybňovat.

Ten Američan Saitovi nevěřil. Z principu nedůvěřoval cizincům a dával to najevo prostřednictvím svých obchodních transakcí a podporou některých politiků. Což mu ovšem nebránilo být součástí spolku mužů z celého světa, kteří se vzájemně obohacovali svými tajnými obchody bez ohledu na národnosti. Pokud šlo o peníze, odkládal onen Američan, stejně jako ostatní členové výboru, ideologii stranou. Tohle ale bylo jeho území, takže Saito musel respektovat jeho přání.

Věren rituálům před každou misí se ujistil, že na ústí poloautomatické zbraně Glock 17 na klíně je správně nasazen tlumič. Pak spokojeně zasunul zbraň do hluboké vnitřní kapsy větrovky a čekal. Přes spodní polovinu obličeje si natáhl elastickou masku z černé tkaniny a ostatní udělali totéž.

SUV zpomalilo, nyní se už jen plížili. Vůz se tiše šinul po vedlejší silnici a nakonec zastavil sto metrů před příjezdovou cestou vedoucí k domu jejich cíle. Saito tiše vystoupil, ostatní ozbrojenci ho následovali. Když byli venku, vozidlo zacouvalo a ztratilo se v houstnoucí tmě. Čekalo na odbočce, mimo dohled z hlavní silnice, připraveno odvézt je pryč, jakmile budou s cílem hotovi.

Postupovali jistým krokem – opatrně, aby se drželi ve stínu. Před nimi byl dům z fotografie, nyní vypadající jako náčrtek uhlem, v oknech zářilo tlumené domácí osvětlení. Reflektor zapuštěný do trávníku vrhal proud světla na stožár, na jehož vrcholu se třepotala v sílícím větru americká vlajka.

„Je tam pohyb,“ upozornil muž s jizvou a naznačil směr úsečným kývnutím hlavy. Saito viděl jakousi postavu uvnitř domu, jak prošla kolem jednoho z oken směrem k východnímu rohu, kde se nacházela pracovna.

Během letu do Bostonu se naučil zpaměti půdorys Harlowova domu a věděl, že k pracovně vedou boční dveře. V koutku Saitova zraku se mihl mlhavý, vzdálený bílý záblesk a uviděl paprsek světla z majáku Chatham Light stojícího dál na pobřeží, jak se sune přes stromy a pak mizí v moři. Čekal, až přes ně paprsek znovu přejde, a v okamžiku mezi záblesky majáku se přesunul přes trávník k domu. Ostatní muži postupovali ve formaci a přesunuli se na určené pozice s tasenými zbraněmi, připravenými k palbě. Dlouhé hlavně pistolí s tlumiči drželi sklopené k zemi, těsně u hrudí.

Saito nepředpokládal, že by dnes večer potřeboval jejich schopnosti. Byli zde proto, aby kryli přední a zadní část budovy pro případ, že by se cíl dostal kolem něj a pokusil se utéct. Ale to nebyl pravděpodobný scénář. Harlow byl analytik, kancelářská krysa, a bylo nepravděpodobné, že by se zmohl na odpor.

U bočních dveří Saito vytáhl z kapsy na rukávu váleček s pumpičkou o velikosti rtěnky a postříkal kliku a dveřní panty jemnou mlhou kapiček tekutého maziva. Počkal, až přes něj ještě dvakrát projde světlo majáku, pak položil volnou ruku na kliku a zvolna rovnoměrně zatlačil. Klika se jemně, bezhlučně otočila a dveře se otevřely.

Saito je otevřel natolik, aby mohl proklouznout mezerou dovnitř. Uvědomoval si, že vítr s ním dovnitř vžene proud studeného vzduchu. Zavřel dveře a vytáhl pistoli.

Ocitl se v chodbě, která se táhla po celé délce domu. Na vzdálenějším konci vrhalo mihotavé světlo z televize v obývacím pokoji na stěny náhodné stíny a Saito slyšel tlumené hlasy účinkujících z nějakého programu.

Dveře do Harlowovy pracovny byly vzdálené pět metrů a mírně pootevřené. Zatímco se tam díval, prošel mezerou jeho cíl. Byl zabraný do myšlenek a poklepával si tužkou na rty. Zdálo se, že něco hledá.

Tři kroky stačily Saitovi, aby se ocitl u dveří pracovny. Položil dlaň na nelakované dřevo, zvedl zbraň do výšky prsou a vykročil dovnitř.

Harlow seděl skloněný v kancelářské židli se síťovaným opěradlem a listoval ve stohu papírů. Psací stůl a židle se nacházely uprostřed malé místnosti a každá píď stěn kolem byla obložená přeplněnými policemi s knihami, fotografiemi a dalšími předměty. Muž zachytil koutkem oka pohyb a s trhnutím se šokovaně posunul do úzkého nitra pracovny.

„Počkejte!“ Harlowovy ruce se zvedly v ochranném gestu, jako by to dokázalo zastavit kulku, která by ho chtěla zlikvidovat.

Saito neměl v úmyslu čekat a jeho prst zatlačil na spoušť. Nezajímal se o to, kdo je Harlow – kromě informací, které by byly relevantní pro úkol efektivně ukončit jeho život. Dotyčný řídil komunikační kancelář jedné z amerických bezpečnostních služeb, dříve sloužil v americkém námořnictvu na palubě jaderné ponorky, byl rozvedený otec dvou synů a vlastnil zchátralý člun a tři pušky, z nichž nejbližší se nacházela v trezoru na zbraně o dvě místnosti dál.

Život Seana Harlowa byl nadbytečný. Někdo ho chtěl odstranit ze světa, možná proto, že se stal překážkou pro naplnění ambic ostatních, anebo proto, že věděl něco, co vědět neměl. Na tom nezáleželo.

Saito byl nástrojem této chladné a nekompromisní pravdy, a pokud v sobě v souvislosti s ní přechovával jakékoli znepokojení, zatím je potlačoval. Dokud Harlow znovu nepromluvil.

„Prosím, nezabíjejte je,“ zašeptal prosebně, čímž jako by vnesl cosi důvěrného do vztahu mezi vrahem a obětí. Když Saito zaváhal, dodal ještě: „Přišel jste si pro mě. Dobře, ale oni s tím nemají nic společného. Prosím.“ V očích se mu zaleskly třpytivé slzy a spolkl zavzlykání. „Prosím, nedělejte to.“

Harlowův pohled zalétl k zarámované fotografii na stěně. Dva dospívající chlapci se zářivými úsměvy, kteří měli tu smůlu, že se narodili s otcovým baňatým nosem, ale byli rovněž obdařeni rozesmátýma očima. Saito v těch šťastných tvářích na okamžik spatřil vzpomínku na svou vlastní rodinu a nelíbilo se mu, co to v něm vyvolalo.

Z haly uslyšel, jak se televize náhle přepnula na jiný kanál a dva mladé hlasy vykřikly radostí.

Harlowovi synové měli být tento víkend s matkou v Hartfordu, jak to určovaly podrobnosti jejich rozlukové dohody. Údaje, které Saitovi poskytli lidé toho Američana, jednoznačně uváděly, že cíl zde bude příštích osmačtyřicet hodin sám. Očekávaným výsledkem bylo, že bude nalezen mrtvý někdy začátkem příštího týdne – poté, co jeho zaměstnavatelé nahlásí zmizení dotyčného nebo ho objeví zvědavý soused.

Plán nepočítal s dalšími dvěma cíli v podobě dvojice mladých mužů, kteří intenzivně využívali sociální sítě a jejichž mlčení by přátelé dotyčných zaznamenali během několika hodin, nikoli dnů, a jejichž eliminace by tuto operaci značně zkomplikovala.

A zatímco část Saitovy mysli propočítávala tyto nové proměnné, jiná část vyhrabávala starou vzpomínku, kterou nedokázal nikdy víc než jen napůl pohřbít, napůl ignorovat.

„Prosím, neubližujte mým chlapcům,“ žadonil Harlow. „Nebudu se bránit. Nebudu křičet ani se nepokusím o útěk. Ale dejte mi slovo, prosím vás. Jsou všechno, co mám.“

„Máte moje slovo,“ odpověděl Saito. Hlas vycházel z něj, ale jako by mluvil někdo jiný. Verze Hirošiho Saita, která už neexistovala. „Budou žít.“ Saito porušil protokol, ale teď, když už se toho dopustil, cítil nutkání dodat ještě něco dalšího, cosi jako přiznání. „Mám vlastní dítě. Dívku.“

„Jak se jmenuje?“

Saito střelil Harlowa do čela a ten se skácel k zemi. Střela z glocku mu pronikla do mozku a okamžitě ho zabila.

„Rumiko,“ řekl vrah a poprvé po dlouhé době vyslovil její jméno. „Moje dcera se jmenuje Rumiko.“

Saito opatrně vyklouzl z pracovny a vrátil se k bočním dveřím. Plán byl takový, že Harlowa zlikviduje a pak dům převrátí vzhůru nohama, aby to vypadalo jako loupežná vražda. Harlow byl zámožný muž a vědělo se, že vlastní sbírku pamětních vojenských mincí průměrné hodnoty. Saitovo počínání po vraždě mělo spočívat v tom, že naaranžuje scénu pro místní policii, sebere mince a zanechá dostatek falešných stop, aby zamlžil, co se skutečně stalo.

Z kapsy vytáhl uzavřený igelitový sáček a rozházel jeho obsah – hrst vlasů a kousků tkanin pečlivě posbíraných z nábytku v útulku pro bezdomovce několik mil odtud v New Bedfordu. Snad by ještě mohl aspoň něco z původního plánu zachránit.

Pak se z obýváku ozval dušený výkřik, který mu napověděl, že to nebude možné.

Saito se zvedl, došel na konec chodby a našel muže s hustým obočím, jak stojí nad dvěma krčícími se mladíky, kteří před ním klečeli. Starší z chlapců už byl zraněný, silně krvácel z řezné rány na tváři, kam ho stojící muž udeřil pistolí.

„Co to má kurva znamenat?“ promluvil muž a ukázal na mladíky pistolí. „Nemají tu co dělat.“

„Měl jsi rozkaz počkat venku,“ přerušil ho Saito.

„Tohle je průser,“ trval na svém druhý muž. „Vyřešíš to?“

Saito kývl ke dveřím. „Běž. Nech je tam. Nejsou důležití.“

„Cože?“ Druhému muži pod polomaskou zacukala čelist. „To je na nic. Ty máš problém oddělat děcka? Já to vyřídím.“

„Řekl jsem, že je necháme,“ trval na svém Saito, v němž se vzedmul starý vztek.

„S tím, co říkáš, si vytři prdel,“ odpověděl muž a vypálil do mladšího chlapce dvě rány. První šla do břicha, druhá mu prošla krkem. Starší bratr vyjekl a chtěl chytit umírajícího sourozence. Třetí střela prolétla zadní částí lebky druhého z bratrů.

Harlowovi synové se sesunuli k sobě na dřevěné podlaze, kde se z nich řinula krev, zatímco muž se přesunul ke sbírce mincí vystavené na stěně a strhl police.

Saito se díval, jak oba chlapci umírají. Stará zuřivost v něm ztvrdla, zhoustla a zpomalovala, jako by mu ztuhla krev v žilách.

Konečně dokázal znovu promluvit. „Tohle… to nebylo potřeba.“

„Vážně?“ Muž zaváhal, měřil si ho pohledem. „Až příště přijedeš do Ameriky, vezmi si s sebou taky svoje zatracený koule.“

Saito stále ještě držel v ruce pistoli a na okamžik ho napadlo, že by vpálil střelu doprostřed toho hustého obočí. Jenže zrovna neměl nabito.

Nedokázal v sobě nashromáždit vztek. Procházel jím jako tekutá rtuť, nedokázal ho uchopit. Místo toho se Saito cítil uvnitř prázdný, znechucený sám sebou.

Nakonec promluvil.

„Tak to dokonči. Ať to vypadá přesvědčivě.“

Saito odešel předními dveřmi a tichým hvízdnutím přivolal zjizveného muže. Po několika minutách jej druhý muž následoval ven, pod paží nesl sbírku mincí. Když dveře s cvaknutím zaklapávaly, všiml si Saito, že jeho společník udělal v obýváku nepořádek, aby dodal na věrohodnosti lži, kterou chtěli vnutit místní policii.

Tlumený paprsek z majáku na základně pobřežní stráže se přes ně sunul, když se vzdalovali ve svém vozidle a ujížděli zpátky k dálnici Mid-Cape Highway. Sbírka mincí skončila v jezeře v nedalekém státním parku, a jakmile nabrali směr na západ, Saito zatelefonoval.

Zkontroloval čas, když se šifrovaný blackphone připojil. V Paříži, kde čekal muž, který ho řídil, bude před půlnocí.

Pytor Glovkonin to zvedl při druhém zazvonění.

„Podejte hlášení,“ přikázal.

Kdokoli jiný by převzetím takového hovoru pověřil svého podřízeného a vzhledem ke svému velkému bohatství by si to Glovkonin jistě mohl dovolit. Ale tenhle ruský oligarcha nevěřil ničemu, co se dělo mimo jeho dohled, a tak se staral sám o mikrořízení a zasahoval u svých operací do každičké jednotlivosti.

Glovkonin rád říkával, že „drží řetěz zkrátka“, ale ve skutečnosti u něj byla hluboce zakořeněná podezřívavost jednou z hlavních hnacích sil. Saito to pochopil poté, co se nechal najmout Rusem coby jeho osobní zabiják a likvidátor problémů.

„Hotovo,“ oznámil Saito. „Máte pro mě další rozkazy?“

Nastala pauza a Saito si dokázal představit, jak Rus zvažuje odpověď na tuto otázku.

„V poslední době bylo těžké vás najít. Mimo síť, jak se říká. Proč?“

Saito se usilovně snažil, aby se na jeho hlase neprojevilo náhlé napětí, které pocítil.

„Řešil jsem jiné úkoly. Přípravné práce. Prevence zpětného úderu.“

Poslední věta by snad mohla stačit, aby Glovkonina odradila od dalšího vyptávání. Velkou část Saitovy práce tvořilo zajištění toho, aby byl jeho šéf izolován od jakékoli spojitosti s nezákonnými akcemi prováděnými na Rusův příkaz.

„Dobře.“ Saito čekal, že Glovkonin ukončí hovor, ale linka zůstávala stále aktivní. „Chápu to správně, že jste to s muži mého amerického kolegy dobře odehráli? Nedošlo k žádným komplikacím?“

„Nic, co by vás muselo znepokojovat.“

Saito věděl, že Glovkonin bude chtít lepší vysvětlení, ale teď na to nebyl čas.

„Dobře,“ zopakoval Rus. „Těším se, až mu to řeknu. Myslím, že vlastně chtěl, aby byly nějaké potíže. Těžko se s tím vším tady s námi vyrovnává. Kdyby si měl na co stěžovat. Uklidnilo by ho to.“

Jak se často stávalo, Saito měl pocit, že Glovkonin mluví spíše sám k sobě nebo pro jakési neviditelné publikum, než že by očekával reakci od svého zabijáka. Když nic neodpověděl, Rus se začal nudit.

„Za pár dní budu vyžadovat vaši přítomnost. Zajistěte, abyste byl připravený vyrazit, až se s vámi spojím.“

„Rozumím.“

Saito se chystal hovor přerušit, ale Glovkonin – jako vždy – chtěl mít poslední slovo.

„Ať už děláte ve svém volném čase cokoli,“ pronesl chladně, „pokud by to narušovalo moje požadavky, nebudu vás už potřebovat.“

Linka utichla a vyřčená hrozba zůstala viset ve vzduchu.

Kdyby nadešel den, kdy by Glovkonin už nepovažoval Saita za užitečný přínos, vyškrtl by svého zabijáka z pomyslného seznamu stejně snadno jako Harlowa. Pokud by považoval Saita za neloajálního, byl by s ním konec.

Saito se podíval na ostatní muže v autě. Možná by na něj poslal takové lidi, jako jsou oni. Výbor měl k dispozici mnoho zdrojů, které mohl nasadit, stejně jako zákeřnější způsoby, jak Saitovi ublížit.

Znovu zašmátral po pohřbených vzpomínkách míhajících se v jeho myšlenkách jako útesy rozrážející hladinu černých vod.

Tvář jeho dcery. To poslední, co mu řekla. Roky, které uplynuly od chvíle, kdy s ní dýchal stejný vzduch.

Saitův ztracený hněv se znovu rozhořel. Už teď jsem neloajální, říkal si. Už nyní jsem se vzepřel svým pánům.

Otázkou teď bylo, jak daleko to dotáhne.

Řidič si ho prohlížel. „Šéf na tebe práská bičem, co?“

Saito se otočil a ignoroval jeho poznámku.

„Odvez mě na letiště.“

O tři hodiny později už Saito seděl v nočním letadle do Káhiry a po celou cestu přemýšlel o své nezodpovězené otázce.

Kapitola 2

Kdyby peníze měly nějaký pach, pak by jím měl být elegantní městský dům v Saint-Germain-des-Prés cítit.

Okázalé bydlení postavené koncem 17. století pro jednoho bohatého pařížského aristokrata, který nepostřehl přicházející vítr změn, kdysi vypálila do základů volebním právem neobdařená městská chudina. Tyto radikály, kteří během krvavých dnů francouzské revoluce přivedli obyvatele domu na schody k Madam gilotině, by zhnusilo, kdyby uviděli toto místo dnes, kdyby se seznámili s jeho pověstí.

Budova měla tu výhodu, že se nacházela v jedné z nejžádanějších částí 6. arrondissementu a navzdory revolučním zmatkům přecházela v průběhu následujících staletí rukama stále výše a výše postavených zbohatlíků. Ti tak znovu a znovu zvedali hodnotu nemovitosti, až se nyní požadovaná cena pohybovala v oblasti obscénních částek. Peníze odpovídající hodnotě jediné zdejší cihly by dokázaly uživit rodinu na hranici chudoby po několik měsíců. Byla to, pokud to člověk bral poctivě, svého druhu nemravnost.

Muži, kteří dům vlastnili, to tak ale neviděli. Ti dávno mrtví, hlav zbavení aristokraté, jejichž krev potřísnila bulváry, by mohli v současných majitelích rozpoznat spřízněné duše, protože stejně jako oni kdysi považovali i tito lidé své peníze za něco, co je izoluje od běžného světa. Nikdy nežili v realitě, kterou zažívala většina lidí. Nikdy nepoznali prázdné břicho ani specifickou hrůzu vycházející z toho, že nemáte nic, co by se dalo spojit s vaším jménem.

Pytora Glovkonina by ale nikdy nenapadlo myslet si o sobě, že je stejný jako oni. Vnější pozorovatel by v tomto vysokém a impozantním Rusovi neviděl rozdíl, považoval by petrochemického magnáta za naprosto stejný typ oligarchy bílé pleti a středního věku jako tři miliardáře, s nimiž nyní sdílel místnost – ale pro Glovkonina tu byl jeden zásadní rozdíl. On býval chudý.

Dědictví po tomto údobí se projevovalo ve vychrtlých ostrých rysech jeho obličeje, v jizvách skrytých pod bezvadně zastřiženým plnovousem a pod rukávy obleku ze Savile Row. Coby chlapec se kdysi plahočil v blátě, lapený v soukolí rozpadajícího se sovětského systému. Musel vyžít z ničeho a lhal o svém věku, aby mohl vstoupit do Rudé armády v marné snaze vyhnout se bídě, jen aby zjistil, že se ocitl ve stejně zchátralém a sešlém prostředí, skrývajícím se jen pod jiným jménem.

Glovkonin se z toho ale díky vlastnímu přičinění, jak rádi říkají Američané, dostal. Bojem, lhaním, podplácením a vražděním. Po desítkách let byl tak bohatý, že to překonávalo i ty nejdivočejší sny toho špinavého kluka. Byl zosobněním člověka, kterému se říká self-made man.

To mu podle jeho názoru dávalo právo nenávidět ostatní v místnosti a cítit k nim zvláštní druh odporu. Nikdo z nich nikdy nepracoval, aby získal to, co má. Každý z nich se narodil do neproniknutelné bubliny bohatství a privilegií, jako nějaký nedotknutelný potomek ve starověké monarchii. Všechno jim bylo dáno, zatímco on si to musel zasloužit.

A nikdy nepoznali opravdový strach, ne takový, jaký poznal tenhle Rus. Těšil se, že je s ním časem seznámí.

„Jak je to dlouho, co jsme byli všichni spolu v jedné místnosti?“ Ital se zasmál vlastní otázce, ale jeho tmavé oči zůstaly chladné. Působil zdvořile a elegantně a vždy se snažil upoutat pozornost okolí.

Je to dravec. V minulosti už spolu zkřížili meče a Glovkonin měl tohoto muže dobře přečteného. Dravec, který se skrývá za barvami páva.

„Dva roky,“ odpověděl Švýcar, jeho věkem zvrásněná tvář se zkrabatila a monotónní hlas si uchoval stejně robotický, neosobní tón jako vždycky.

Bankéř s kalkulačkou v hlavě. Nejstarší ze skupiny, Glovkonin ho považoval za nejnudnějšího, jediným projevem osobitosti tohoto muže byly křiklavé hedvábné košile, které nosil. Bez jiskry a jakékoli vášně.

„Nelíbí se mi to,“ zabručel Američan. „Není to potřeba.“ S ledovým klidem a tak zarudlými tvářemi, že neustále vypadal jako ošlehaný od větru, popíjel sklenku whisky, díval se z okna a nepřítomně si rukou přejížděl po plešatícím temeni.

Chvastoun. Glovkonin na něm viděl chamtivost zřetelněji než na ostatních. Hnala ho kupředu ve všem, co dělal. Největší vepř s rypákem v korytě, ve všech ohledech a bez výjimky.

Na okamžik ho napadlo, co asi vidí oni, když se dívají na něj, a Rusovi se při té myšlence sevřely rty do úzké čárky. Někoho, kdo není hoden, řekl si. Kdo není hoden být tady mezi nimi.

Švýcar si z manžety saka ušitého na míru vytrhl smítko.

„Některé věci se musí probrat z očí do očí. I to nejlepší komunikační zabezpečení se dá překonat.“

To on samozřejmě věděl. Jeho miliardy pocházely z burzovních manipulací a bankovních systémů, z obchodního impéria tvořeného počítači, které si hrály s čísly a měnily jediným kliknutím myši osudy států.

Američan zavrčel cosi, co nebylo ani souhlasem, ani námitkou. Byl mnohem víc typem, který se zaměřuje na to opravdu základní a podstatné, anebo tomu alespoň rád věřil. Jeho rozsáhlé investice do zemědělství mu umožňovaly hrát roli středoamerického syna z rodné hroudy, farmáře, jenž se vypracoval díky potu a tvrdé práci. Samozřejmě to byly samé lži. Nejblíže měl k venkovu, když jezdil po upravených trávnících kolem hřebčínů a na golfových hřištích.

„Je důležité, abychom si tu chvíli připomněli,“ poznamenal Ital a jeho hlas se nesl místností.

Glovkonin k němu cítil výjimečné nepřátelství, které přesahovalo jeho obecnou antipatii k ostatním, snad proto, že si byli s Italem věkově i povahově podobní. Zatímco Rus zbohatl na kontraktech s ropou a plynem získaných během pádu komunistického režimu, Italovi upevnily pozici v horním percentilu nejbohatších lidí světa podniky zděděné v oblasti leteckého a strojírenského průmyslu. Glovkoninovi vadilo zejména Italovo strojené, lhostejné vystupování, způsob, jakým se choval coby karikatura bohatého playboye proplouvajícího životem, jako by všichni ostatní byli herci ve filmu, kde on je hlavní hvězdou.

Nejvíce to platilo pro toho Itala, ale všichni do jednoho postrádali soustředěnost na cíl, s jakou se Rus narodil. V hloubi duše věřil, že si nikdo z nich nezaslouží to, co mají. A bylo by tudíž správné, kdyby jim to vzal.

„Nepřipijeme si třeba?“ Glovkonin se otočil a pokynul Italově asistentce, přirozeně krásné mladé ženě v šedém kalhotovém kostýmu a s germánským výrazem postrádajícím úsměv.

Žena se podívala na svého pána, zda bude souhlasit, a Ital to po chvilce učinil.

„Výborný návrh,“ připustil. „Willo, mohla byste?“

Přikývla, přešla k baru na druhé straně místnosti a nalila jim. Když žena podala Glovkoninovi sklenici, zvedl ji na pozdrav.

„Na Combine.“

Ostatní muži se zarazili, když vyslovil název toho, k čemu patřili, nahlas. Glovkonin nechápal, proč tak reagují – jako by je vyřknutí onoho slova mělo nějak přivést do záhuby. Připadalo jim to neslušné, jako projev někoho netaktního a nevychovaného.

Nakonec to po něm ale zopakovali a on se neubránil pousmání.

„A na to, jaké vznešené společenství to je. Jsem hrdý, že jsem jeho součástí.“

„Je lepší, když se o nás jen šeptá, a ne mluví z plna hrdla a otevřeně.“ Švýcar se na něj chladně podíval přes okraj své sklenice, aniž by se napil. „Viděl jsem už, co se stane, když se příliš odhalíme. Ohrožuje nás to.“

„Samozřejmě,“ poznamenal Glovkonin. „Respektujeme vaše zkušenosti coby nejstaršího člena tohoto výboru.“ Naklonil hlavu a vybral si položku z informací, které pro něj usilovně sháněli jeho vlastní špehové. „Po otcově odchodu jste v této skupině zaujal jeho místo, že? Tolik toho pro Combine udělal, než Berlín padl do rukou Rudé armády.“

Tvář švýcarského bankéře, postrádající dosud jakýkoli výraz, se zachmuřila. „Ano.“

Příběh o původu této skupiny byl zahalen směsicí lží a mlžením, záměrně utkávané tak, aby jednotlivé detaily měly příchuť bizarní konspirační teorie. A skutečně, když Glovkonin poprvé o Combine uslyšel, věřil, že nejde o nic jiného. Jenže některá fakta byla příliš spolehlivá, než aby mohlo jít o cokoli jiného než o skutečnost.

Combine se zrodila z hrabivosti lidí, jako byl bankéřův předek – lidí, kteří pochopili, že válka je nevyhnutelným důsledkem lidské přirozenosti, a snažili se na ní vydělat. Tento tajný spolek, jehož členové se netrápili kvůli svědomí či malicherné morálce, se poté v průběhu desetiletí pomalu vyvíjel. Od svých počátků, kdy fungovali jako proviantní důstojníci, kteří dodávali vše potřebné pro každou bitvu, na které se dalo vydělat, vyrostli do rozměrů, kdy podněcovali a nakonec i vymýšleli konflikty a udržovali tak koloběh bojů, který nikdy neskončil. Vše bylo dovoleno, pokud jim to přinášelo prosperitu.

Někdy Glovkonina napadlo, jak bohatý by člověk musel být, aby zde mohl vyhlásit vítězství. Peníze byly jediným způsobem, jak udržet skóre.

„Jak se sem každý z nás dostal, není podstatné,“ pronesl Ital, „stejně jako to, jakými prostředky jsme si zajistili vzestup.“ Vrhl na Glovkonina varovný pohled. „Důležité je pouze to, abychom spolupracovali na udržení naší nadvlády.“

Ví, že jsem zavraždil ženu, jejíž místo jsem si pak uzurpoval? Glovkonin neuhnul jeho pohledu a čekal. Testoval Italovo odhodlání. Odvážil by se to říct otevřeně?

Pochyboval o tom. Těmto mužům bylo nakonec jedno, čí krev byla prolita, pokud onen řez nožem posloužil k jejich obohacení.

Než se Rus dostal až sem, musel snášet potupu, že pracoval mimo kontrolní výbor Combine jako jeden z jejich „spolupracovníků“, jako nějaký mizerný prosebník žádající o vstup do královského hradu. Netrvalo ale dlouho a jeho trpělivost přetekla, a tak se vydal efektivnější cestou – zavraždil zatrpklou francouzskou dědičku mediálního impéria, která mu stála v cestě.

Když tyto prostory navštívil naposledy, ostatní dělali, co mohli, aby mu připomněli, že je zde cizincem. Trvalo roky, než se dokázal prosadit do nejužšího vedení Combine, ale to už bylo nyní minulostí a on zde stál jako rovný mezi rovnými.

Ať už se jim to líbí, nebo ne.

„Důležité je zatraceně pracovat,“ vyštěkl Američan a otočil se k nim. „Jsme tady, takže pojďme dělat to, kvůli čemu jsme sem přišli.“ Posunkem ukázal na Švýcara. „Řekněte, co máte na srdci.“

„Vážíme si toho, že jste se toho ujal.“ Ital se snažil Američana uklidnit. „Přípravná práce, kterou jste odvedl, byla příkladná.“

„Moji lidé své práci rozumí,“ reagoval Američan s krátkým zabručením na poklonu. Letmo kývl na Glovkonina. „Ten váš hoch, ten Japonec… Nepotřebovali jsme tam žádného hlídacího psa.“

„Když to říkáte.“

Glovkonin nechal poznámku plavat. Ve skutečnosti bylo hlavním důvodem pro nasazení Saita, aby měl informace o operaci ve Spojených státech z první ruky.

Jak jinak ho budu moci zničit, až se naskytne příležitost?

Ostatní neustále mluvili o svém ideálu „stabilní nestability“, o stavu strachu, v němž by mohli držet národy světa a vydělávat na něm. Glovkonin to viděl stejně, ovšem s vlastní osobou u kormidla. Byl by to další logický krok: z role outsidera do nejužšího vedení a odtud k úplné kontrole.

Usmál se. Nepředbíhej, Pytore. Jeden krok za druhým.

Američan si úsměv vyložil jako Glovkoninův souhlas a pokračoval se zvýšeným sebevědomím, přičemž jeho tón nabral pro něj typickou agresivitu.

„Podívejte se, naprosto upřímně řečeno je pravda taková, že jsme zaplatili hodně, abychom se dostali tam, kde jsme. Nic nešlo podle plánu, to nemůžete popřít. Neúspěchy a dílčí úspěchy…“ Zavrtěl hlavou. „Příliš mnoho neúspěchů.“

„To nikdo nepopírá,“ promluvil Švýcar. „Ale buď můžeme trávit čas hledáním viníků a naříkáním si na osud, anebo se můžeme pohnout kupředu. Přizpůsobit se. Růst.“

Ital se zasmál. „Když si vzpomenu na peníze, které jsme nasypali do prohlubování trhlin mezi národy a třídami… A pak přijde matka příroda a udělá to za nás!“ Jeho pobavení přešlo v hlasitý smích a zvedl sklenici k posměšnému pozdravu. „Pánové, představuji vám koronavirus! Kdybychom si tuhle ohavnost uvařili sami, neudělali bychom to lépe!“

Glovkonin zauvažoval nad Italovým zlehčujícím tónem, když bezstarostně odbyl smrt statisíců lidí v důsledku vypuknutí virové epidemie, která nakonec zachvátila svět na celé měsíce.

Američan rozvážně přikývl. Jeho biomedicínské holdingy utržily na prodeji virových vakcín v Severní Americe i mimo ni pěkný balík peněz, když v pravou chvíli vydělaly na katastrofě.

„Optimalizovali jsme tuto krizi pro náš prospěch,“ promluvil znovu Švýcar. „V jistém smyslu posloužila pandemie jako nečekaný multiplikátor síly pro náš projekt. Vyhrotila již přítomné společenské napětí a my jsme v ideální pozici, abychom toho využili ve svůj prospěch. Díky tomu, že naše opozice je fakticky anulovaná, jsme díky práci našeho nejnovějšího člena,“ udělal gesto ke Glovkoninovi, který přijal vlažnou pochvalu, „připraveni realizovat větší cíl.“

Glovkonin se na okamžik zamyslel nad osudem Rubiconu, mateřské korporace soukromé bezpečnostní skupiny, která byla v posledních letech pro Combine trnem v patě. Svého času společnost z žebříčku Fortune 500, ale nyní sotva existovala, vykuchaná brutálním nepřátelským převzetím, které Glovkonin pečlivě připravil, a její jméno bylo navíc díky chytré dezinformační kampani pošpiněno obviněními z napojení na terorismus. Někteří lidé z Rubiconu dosud zůstávali kdesi na svobodě – Glovkonin se zamračil při pomyšlení na tyto dosud neuzavřené jednotlivosti –, ale jejich důležitost nebyla nijak velká.

Skupina Combine měla mnoho nepřátel, ale rafinované politické manévrování, hrozby, podplácení a vydírání jim zajistily nezadržitelný vzestup. Rubicon byl poslední velkou překážkou na cestě k ještě vyšším cílům. Nyní byla cesta volná.

„Až se vrátím do Států, můžeme se do toho pustit,“ prohodil Američan. „Potřebujeme jenom to vybavení, které jste slíbil.“

Držel se od nich dál a nervózně si pohrával s límcem. Glovkonin věděl, že velká část jeho rezervovanosti vůči tomu, že musí pobývat v Evropě, pramení z neodmyslitelného pohledu – stejně jako u mnoha jeho krajanů – na zbytek světa coby na „ty druhé“, na „vnější svět“, odkud k nim přicházejí veškeré hrozby. Zkušenost s pandemií toto přesvědčení jen posílila.

„Jakmile to budeme mít na místě, můžeme to spustit,“ uzavřel a doprovodil svá slova gestem. „A já se budu s radostí dívat, jak ti kreténi běhají, jako by jim hořely vlasy na hlavě.“

„Jedna věc mě ale i nadále znepokojuje,“ promluvil Rus. „Vzhledem k… nestabilitě vaší vlády v posledních letech… Můžeme si být jisti, že po této události udělá, co od ní čekáme? Máte těsné kontakty se Senátem. Znáte jejich názory.“

Američan odbyl otázku mávnutím ruky. „Jistě, na veřejnosti budou dupat a vřeštět… Ale oni se vzpamatují, až uvidí, že nová situace je pro ně výhodná.“ Přikývl vlastním slovům. „Politika plodí pragmatiky, nemyslíte?“

Glovkonin se znovu usmál. „Beru vás za slovo.“

„Chci si ještě jednou projít logistiku,“ trval na svém Švýcar.

Ital obrátil oči v sloup a pokynul své asistentce, aby mu dolila pití. „Když musíme.“

„Na to máme lidi,“ namítl Američan podrážděně.

Glovkonin našpulil rty. „Opravdu se chcete ohánět sekerou, aniž byste měl jistotu, že má nabroušené ostří?“

Na opačné straně Rue Bonaparte, o několik dveří dál od sídla, kde probíhala schůzka, stál před zavřeným obchodem s oblečením nešikovně zaparkovaný nákladní vůz s veselým logem již zaniklé potravinářské firmy. Ten dům byl prázdný, předchozí nájemníci dostali dost peněz na to, aby se rádi odstěhovali jinam, což znamenalo, že nikdo nebyl poblíž, aby se vyptával, proč zde to vozidlo vlastně musí stát.

Přestože bylo brzy na oběd, ručně psaný vzkaz na čelním skle s nápisem Au déjeuner nabídl každému kolemjdoucímu vysvětlení. Automobil tam stál už dost dlouho na to, aby ho ochranka v sídle s drahými apartmány naproti považovala za neškodnou součást okolí.

Zvenčí nebylo možné poznat, že část zadní skříně vozidla byla vyměněna. Jeden panel byl nahrazen plastovou stěnou, zvenčí ničím nápadnou, ale zevnitř průhlednou. Fungovala jako jednosměrné zrcadlo umožňující komukoli uvnitř vozidla provádět sledování bytů a zůstat nepozorován.

Takový byl aspoň plán. Jenže to nefungovalo tak, jak by mělo.

„Proč to pořád ztrácíme?“

Lucy Keyesová si prohrábla hustý cop a naklonila se k polici s elektronickým vybavením, přišroubované jakoby na náhodně zvoleném místě k vnitřku nákladové skříně. Bývalou příslušnici armády s okrově tmavou pletí, postavou atletky a chlapeckou tváří užírala nečinnost. Tak blízko cílů, které tak dlouho hledali! Bylo pro ni těžké odolat nutkání jít tam, vykopnout dveře a začít střílet. Ztišila hlas. Mluvila s newyorským přízvukem a znělo to, jako by šlo o bývalou kuřačku. Její hlas ale zdrsněl kvůli poškozením po zásahu smrtonosnou biologickou zbraní, která ji málem zabila.

„Říkal jsi mi, že tohle zařízení za nás udělá všechnu práci.“

Marc Dane seděl před přístroji na převrácené base od piv a zvedl ruku, aby ji od sebe udržel trochu dál.

„Nemůžu se soustředit, když tady kolem mě postáváš. Dej mi trochu prostoru.“

Byl hubený jako tyčka a s jestřábím profilem. Nikdy se nezbavil bledé pleti, o kterou se mu postaralo dětství ve městě a také kariéra, kterou z většiny strávil za obrazovkami počítačů. Jeho ostražitý pohled rámovaly špinavé blond vlasy a neupravené strniště, které nechal růst už příliš dlouho. Když zavrčel s jiholondýnským přízvukem, zaznělo to ostřeji, než chtěl, ale jeho pozornost patřila protáhlým tvarům zvukových vln, postupně se proměňujícím na obrazovce jeho notebooku.

Lucy skousla zuby, ale udělala, co chtěl. Ustoupila a opatrně se posadila na cosi těžkého, zakrytého starým oblečením od barev. Museli si počínat opatrně a dávat pozor na příliš rychlé pohyby, aby se vozidlo nerozhoupalo.

Bylo nutné, aby neupozornili na svou přítomnost. Po tom všem, co je stálo, aby se dostali tak blízko k nejužšímu vedení Combine, nemohli riskovat, že tuto příležitost promarní.

Marc se natáhl k jednomu z elektronických modulů a upravil zesílení na číselníku o nepatrnou hodnotu. Vlny se stabilizovaly a praskající sykot statické elektřiny šeptající uvnitř vozidla se znovu změnil na lidský hlas.

„Vybavení se montuje a na hodinu H bude vše na místě.“

Plechová ozvěna, kterou monitorovací software vtiskl do hlasu, nezakryla charakteristický ruský přízvuk a neoslabila ani zjevnou sebejistotu v mužově tónu.

„Je tady,“ pronesla Lucy a ušklíbla se nad zvukem hlasu Pytora Glovkonina. „Ještě jednou tě zdravím, kreténe!“

„Tady nesmí dojít k žádné chybě!“ Zazněla strohá a podrážděná odpověď. Středozápadní přízvuk doplnil kyselý tón. „Já jsem ten, kdo to schytá, když to nebude fungovat, na to nezapomínejte!“

„Už tam na to máme všechno připraveno,“ ozval se další hlas, v němž zněl uhlazený pobavený tón. „Příteli, připravujeme to už dlouho. A poučili jsme se z minulých chyb.“

„A už žádné lidi zvenčí,“ dodal někdo další, s lehkým německým přízvukem. „Naší chybou bylo, že jsme používali najaté síly. Nyní budeme jednat přímo.“

Marc zavrtěl hlavou. Nebyl spokojen s přenosem z odposlouchávacího zařízení, ale teď, když bylo setkání naproti přes ulici v plném proudu, se neodvažoval manipulovat s nastavením ze strachu, že o odposlech přijde úplně.

Na levném fotografickém stativu bylo připevněno zařízení, které připomínalo vojenskou svítilnu a mířilo šikmo přes jednostranně průhledný panel přímo na okno zasedací místnosti. Vyzařovalo ultrafialový argonový iontový laserový paprsek, neviditelný lidským okem a zamířený přímo na sklo. Vedle zářiče stál fotoreceptor ve tvaru parabolického talíře, jenž nenasytně lapal části paprsku odražené od okna a proháněl pak takto získaná data softwarem v Marcově notebooku.

„Jestli k nám od toho povede i ta nejmenší stopa…“ pokračoval muž s americkým přízvukem, „je konec celé hry a já osobně za sebe nechci…“ Mužův hlas se zadrhl a znovu se rozpadl do praskotu statické elektřiny.

„Do prdele.“

Marc se otočil k číselníku. Jako operační technik britské zpravodajské služby mnohokrát obsluhoval laserové mikrofony, které používal k detekci drobných vibrací okenního skla způsobených zvukem generovaným uvnitř místnosti. Ale zde přenos zvuku neustále vypadával a on musel ustavičně upravovat výkon laseru a snažil se udržet vše ve slyšitelném rozsahu.

Lucy povytáhla obočí. „Máme problém?“

„V té místnosti nahoře mají pasivní protiopatření,“ odtušil Marc a zamračil se. „Vibrační rušiče, které vysílají náhodné impulzy subsonického šumu, aby znemožnily odposlech.“

„S tím jsi nepočítal?“

„Samozřejmě že ano,“ opáčil Marc. „Ale musím si vystačit s tím, co máme po ruce. Taková věc se nedá objednat z Amazonu.“ Vydechl. „K čertu s tím. Já jsem dobře věděl, proč jsem přestal makat jako ten chlapík v dodávce. Je to vždycky otrava…“

Marcova práce v tajném programu operačních týmů MI6, která mu připadala jako celá věčnost, byla z velké části kaleidoskopem pobytů v exotických lokalitách a nebezpečných zónách poznávaných zevnitř zašle vyhlížejících vozidel, která se podobala tomuto. Tehdy to bylo vše, co chtěl – zůstat mimo nebezpečí a sloužit královně a vlasti, zatímco ostatní se vydávali likvidovat nepřátele Velké Británie.

Ale o tento život ho připravili zrádci uvnitř jeho vlastní organizace, kolaboranti spolupracující s Combine, kteří se snažili rozvrátit MI6 zevnitř. Všechno to skončilo likvidací Marcova týmu. On sám se tehdy dal na útěk, což ho přivedlo na novou cestu, která vedla přímo k muži jménem Ekko Solomon, záhadnému majiteli společnosti Rubicon Corporation.

Když Marc o této traumatické zkušenosti přemýšlel, uvědomoval si, jakou životní změnu pro něj přinesla. Byl vytržen ze své komfortní zóny a donucen čelit nebezpečí tváří v tvář, což pro něj bylo jako zakalení v ohni. A tak byl nyní zde, jiný člověk na jiném místě.

Tamten chlapík v dodávce by mě teď ani nepoznal.

Solomon dal Marcovi něco, co nikde jinde nenašel: smysl života. Stal se prvkem nejtajnější součásti Rubiconu, Divize pro mimořádné situace – soukromě financované bezpečnostní a zpravodajské jednotky, která není zavázaná věrností žádné vládě a nemá jiné poslání než pracovat proti hrozbám pro svobodu a globální bezpečnost. Žádný stát, ale spravedlnost, jak kdysi řekl Solomon.

Marc si vzpomněl na Afričanův vážný dunivý hlas. Málokterý člověk v Marcově životě na něj zapůsobil tak jako právě Solomon – svým tichým charismatem a schopností jasně nahlížet do srdcí lidí, které kolem sebe shromáždil.

Ale ten muž byl nyní mrtvý, zavražděný na příkaz spolku boháčů, kteří tam nahoře v oněch drahých apartmánech popíjeli drinky a spřádali plány, jak přimět svět, aby tančil podle jejich not.

Pomyšlení na to jen posílilo Marcovo odhodlání. Znovu se soustředil na ciferník a zlehka upravoval nastavení, dokud opět nenaskočil zvuk.

Opatrný hlas s německým akcentem se vyloupl z pazvuků rušičky v polovině věty.

„… je třeba zvážit. Aby bylo jasno, podle mnoha měřítek bude to, co děláme, považováno za vojenský útok na stát prvního světa. Za válečný akt.“

„Není třeba být tak bombastický,“ odtušil Rus. „Války, ty jsou pro menší hráče. Hraní s tanky a vojáčky. Náš cíl je úplně jiný.“ V mikrofonu chvíli hučelo, když se mluvčí odmlčel. „Já to považuji za tolik potřebnou změnu rovnováhy globální mocenské dynamiky.“

„No, tak tohle zní zatraceně děsivě,“ zamumlala Lucy. „Ať už si ti hajzlové naplánovali cokoli, duhy a jednorožci to nebudou.“

Marc, Lucy a hrstka přeživších, kteří unikli během zhroucení Rubiconu, už nějakou dobu sbírali střípky informací a připravovali se na jediný cíl – pomstít se Combine v duchu hesla „všechno, nebo nic“. Čím více se však k tomuto cíli blížili, tím více tušili, že Glovkonin a jeho bohatí společníci připravují ve stále rychlejších obrátkách svou dosud nejodvážnější hru.

A teď je o tom Marc slyšel mluvit nahlas. Ušklíbl se a potlačil zachvění, když se znovu vynořila myšlenka, která ho pronásledovala poslední měsíce: nic je nezastaví, pokud to neuděláme my.

Pokud šlo o Lucy, stále se přimlouvala za přímočařejší přístup k situaci. Marc jí ale zničení budovy se všemi členy výboru Combine rozmluvil, a to nejen proto, že vyhodit do povětří kus ulice v luxusní pařížské čtvrti by bylo bez vážných vedlejších obětí nemožné.

Solomonova smrt Lucy těžce zasáhla. Ten muž byl pro bývalou členku amerických speciálních jednotek stejným učitelem a rádcem jako pro Marca a ona se chtěla krvavě pomstít. Ale pro dosažení úplné pomsty museli jednat chytře. To, co dělali, byla partyzánská špionáž, přesné a efektivní jednání s cílem udeřit na nejslabší místo nepřítele. V přímém boji proti skupině se zdroji a záběrem Combine by nezvítězili.

Lucy to věděla stejně dobře jako Marc, ale to neznamenalo, že se jí to muselo nutně líbit.

„Signál zase vypadl,“ sdělil Marc, když se znovu vrátil praskot statické elektřiny. „Necháme zapnuté záznamníky, pokusím se to znovu zachytit.“

Marc udělal to jediné, co mohl – zvýšil výkon UV laseru v marné naději, že zpětný odraz od okna přinese jasnější signál.

Praskání statické elektřiny zesílilo a pak zase zesláblo, až uslyšeli několik vteřin ničím nerušeného ticha. V konferenční místnosti luxusního domu bylo ticho. „Odešli?“ Lucy po Marcovi střelila pohledem. „Funguje ještě mikrofon?“

„Funguje.“ Marcovi naskočila husí kůže z náhlého návalu strachu. Nečekané ticho mu připadalo hlasitější než jekot sirény. Vyskočil na nohy. „Zaznamenali přítomnost laseru… Vědí, že jsme tady!“

Podíval se skrz zamlžený plast jednosměrně průhledného panelu a utvrdil se ve své domněnce. Ze vchodu do bytového domu vyšli čtyři muži v tmavých oblecích, s jantarově zbarvenými střeleckými brýlemi a malými rádiovými sluchátky v uších. Ruce se jim zasunuly pod bundy k pouzdrům se zbraněmi. Jeden z nich se podíval směrem k náklaďáku a zamířil k němu.

Agentura ALEPH cvičila své členy dobře. Přitahovala zocelené muže a ženy z řad vojenských sil po celé východní Evropě. Všichni zaměstnanci tohoto moskevského žoldnéřského kontraktora měli společné body ve svých profilech, k nimž patřila zběhlost v zacházení se zbraněmi různého druhu a nulové výčitky svědomí při jejich použití. ALEPH, to byli lidé, které jste si najali, když jste chtěli bez otázek použít smrtící násilí. Jejich dovednosti se dokonale kryly s nelítostnými záměry Combine.

Dva muži se rychle rozmístili u přední části nákladního vozu, namířili zbraně do prázdné kabiny a zkoumali, zda se uvnitř něco nepohne. Druhá dvojice se přiblížila zezadu, zatímco se dorozumívala gesty rukou.

Jeden zamířil na zadní dveře a druhý sáhl po zajišťovací tyči, připraven, aby ji bleskově vypáčil.

Zevnitř náklaďáku se ozval jakýsi drsný hrdelní zvuk, jako když se kotoučová pila zakousne do kovu. Vzápětí se ten zvuk proměnil v koktavé vrčení, poté v řev a náklaďák se zakymácel, jak se váha uvnitř něj přesunula.

Muž s rukou na tyči zareagoval, škubl s ní dolů, ale v polovině jeho pohybu se dveře vozidla rozlétly a udeřily ho do obličeje. Zevnitř náklaďáku vyjelo cosi stříbrně-černého a za doprovodu kvílení pneumatik o asfalt se to zřítilo na ulici.

Druhý muž se otočil, uhnul mase elegantního závodního skútru Aprilia, který prolétl kolem něj a táhl za sebou oblak prachu. Muž stačil sotva zaregistrovat jezdce skloněného dopředu přes řídítka a ženu na tandemu, než se jednostopé vozidlo zakouslo do silnice a vylétlo vpřed směrem ke křižovatce na konci silnice.

Uvnitř náklaďáku se jiskřící a syčící koule bílého ohně propalovala skrz odposlouchávací zařízení namontované na vnitřní stěně. Plamen termitové nálože žhavý jako slunce chrlil chuchvalce šedého dýmu, zatímco tavil zařízení na strusku.

Střelec se rozběhl za aprilií a rozhlížel se kolem. Skútr byl hbitý a rychlý. Pokud by se zařadil do proudu pařížského dopoledního provozu, zmizel by a dvojice špehující jeho klienty by zmizela. To se nesmělo stát.

O pár metrů dál se jakýsi mladík s přilbou na hlavě vracel ke svému mopedu, když právě vyložil dodávku teplého jídla z objemné termobrašny na nosiči. Při pohledu na muže z ALEPHu se zarazil. Ozbrojenec ho odstrčil z cesty, nasedl na jeho moped a roztočil motor otlučené vespy do obrátek. Mladík spustil příval vzteklých nadávek, ale spolkl je, když mu ozbrojenec zamával pistolí před obličejem. Mladík zvedl ruce a rozhodl se pro chytřejší variantu: ustoupil a nechal agenta ALEPHu, aby mu moped ukradl.

Marc vedl skútr kolem pomaleji jedoucích vozidel, aniž by ubíral na rychlosti, a ignoroval příval francouzských nadávek a troubení. Ucítil, jak se Lucy za ním posunula, jednu ruku mu obtočila kolem břicha, aby se ho přidržela, a druhou sevřela kompaktní pistoli Sig Sauer P320. Sig měla zastrčený nízko, hlaveň zbraně spočívala nepříjemně blízko Marcova rozkroku a on se zavrtěl.

„Dávej pozor, kam míříš!“ křikl přes hukot dopravy.

Lucy si nevšímala jeho nepříjemného pocitu. Otočila hlavu, aby se podívala dozadu, kudy přijeli.

„Máme společnost!“ zavolala. „Řekni mi, že jsi vytáhl paměťovou kartu, než jsme vyrazili.“

„Zkus mi trochu věřit.“

Marc by se jindy poplácal po kapse, v níž spočíval polovodičový disk, ale neodvážil se ani na okamžik sundat ruce z řídítek.

Riskl pohled do bočního zrcátka skútru a zahlédl za nimi postavu v černém obleku na mopedu – muže, který rozhodně nebyl poslíček. Za ním se kromě toho rychle blížilo šedé BMW řady 5 a podle toho, jak se vřítilo do šikany, Marc poznal, že je to bezpečnostní speciál ALEPHu, těžký, s pancéřovými pláty a neprůstřelným sklem.

„Ujeď jim,“ pronesla Lucy, jako by to už nebyla jediná myšlenka, na kterou Marc myslel.

Před nimi Rue Bonaparte ústila do křižovatky, na níž křížila Boulevard Saint-Germain. Semafor, na němž naskočila červená, přiměl vozidlo před skútrem zastavit. Marc využil k manévrování hmotu svého těla, když vedl hbitý závodní stroj rameny a koleny. Bleskově najel na obrubník a protáhl se jako jehla mezi dvěma železnými sloupky. Chodci mu uskakovali z cesty, když se vracel na silnici.

BMW na okamžik zastavilo, ale muž na ukradené vespě kopíroval každý Marcův manévr. Motocykl dodávkové služby plival z výfuku černý kouř a prázdná termobrašna vzadu se třepotala ve větru.

Lucy se naklonila dopředu a promluvila Marcovi do ucha. „Vidím zbraň!“

Přece nezačne střílet uprostřed dopravní špičky…

Marcova myšlenka se teprve formovala, když mu něco zabzučelo jako sršeň kolem pravého ucha a dokázalo mu, že se mýlil.

„Sakra!“

Marc ignoroval červená světla, vlétl se skútrem do proudu vozidel na ulici, která se křižovala s tou jeho, a snažil se dostat z řvoucího motoru aprilie více výkonu. Auta uhýbala, aby se vyhnula skútru, a srážela se jedno s druhým, ale Marc se soustředil pouze na to, aby si našel únikovou cestičku mezi vším tím rychle se pohybujícím kovem. Objížděl auta a kličkoval mezi nimi.

„Pořád je za námi!“ vykřikla Lucy varování. „A budou mít zelenou!“

Za nimi se masa čekajících aut dala do pohybu a opancéřované BMW se jako buldozer prodralo do čela proudu.

Před nimi, na druhé straně křižovatky, kde silnice pokračovala kolem místního benediktinského opatství směrem k řece, nebyl na ulici žádný provoz. Nulový provoz znamenal nulové krytí a Marcovi se v mysli vybavila hrozná představa, jak se bavorák řítí na ně, aby je srazil ze skútru na chodník.

Letmo zahlédl jakýsi tvar. Ozdobná tabule tyčící se nad úzkým schodištěm klesajícím pod zem: vchod do nejbližší stanice metra.

„Drž se!“

V poslední možné vteřině Marc trhl řídítky skútru a stočil ho ke vchodu. Křičící a ječící lidé uskakovali z cesty, když Marc přejel s aprilií přes okraj strmého schodiště a řítil se dolů do metra.

Za nimi se BMW ve smyku zastavilo, ale muž na ukradené vespě byl stále za nimi a sjížděl dolů v jejich stopách.

Lidé cestující ve špičce se tiskli ke kachlíkové stěně, zatímco Marc se zvedl ze sedla a nechal závodní skútr, aby se vzepjal jako mustang, zatímco zdolávali schody. Sjeli tak do středního patra, odkud z haly s prodejem jízdenek vedly eskalátory na nástupiště. Zadní kolo aprilie kreslilo černou čáru na podlaze, zatímco ji Marc řídil halou.

Vstup do nižších pater stanice uzavíraly automatické závory. Jedna byla zamčená. Přes ni byla navlečená provizorní cedule Hors d‘usage. Marc otočil řídítky, aby vytočil motor do otáček, a uslyšel, jak se za ním ozývá nosové vrčení druhého mopedu. Znovu si zahrál na jehlu a namířil skútr do úzké mezery. Strhl ceduli a odřel si kolena a lokty o rám zábrany, když se kolem ní se svým strojem tlačil.

Čtverec bílých dlaždic poblíž Marcova ramene explodoval, jak je těsně minula další střela, a halou se náhle rozlehly nové výkřiky paniky, když šokovaní cestující spatřili zbraň.

Muž z ALEPHu následoval Marcův příklad, ale druhý stroj neprošel úzkým průchodem tak snadno. Termobox na mopedu, v němž se obvykle nacházejí sáčky s teplým jídlem, se zachytil o panely bariéry a motorka se na okamžik zastavila. Pak se box s trhavým zvukem odtrhl a jejich pronásledovatel se opět rozjel.

Marc využil drahocenné vteřiny navíc a přitáhl řídítka, aby přední kolo skútru usadil na klesající schod eskalátoru. Lucy mu pomohla a společně protlačovali aprilii shlukem lidí. Skútr se řítil po kovových schodech a nutil cestující jedoucí po pohyblivém schodišti, aby před nimi uhnuli skokem na středovou přepážku.

Marc si nedovolil přemýšlet o nebezpečí. Až příliš si uvědomoval, že vyhodnocování této situace racionálními úvahami by ho zastavilo. Pokračoval dál a důvěřoval instinktu a štěstí.

Vyrazili z konce eskalátoru, ale najeli na nástupiště ve špatném úhlu. Skútr sklouzl a zakymácel se, což Marca donutilo ke korekci na opačnou stranu a musel riskovat smyk, který by je vrhl na zakřivenou stěnu. Kolem nich se míhaly barevné plakáty, zatímco se řítili přes nástupiště metra. Další střela se zakousla do podlahy pod skútrem, když se za nimi vynořil jejich pronásledovatel.

„Je vytrvalý,“ odplivla si Lucy, než kývla hlavou dopředu. „A nám dochází prostor.“

Na protějším konci nástupiště blokovaly východ další panely s nápisy mimo provoz a uvěznily je ve stanici metra bez možnosti úniku jinak než stejnou cestou, kterou se dostali dolů.

„Tak jo.“

Marc vzal Lucyino varování na vědomí, když ujížděli pod osvětlenou tabulí oznamující blížící se příjezd další soupravy. Místo aby zpomalil, zrychlil, zatímco se jim konec nástupiště řítil vstříc.

V poslední možné chvíli Marc trhl řídítky a skútr se zřítil na štěrkem pokryté pražce dole v kolejišti. Kolem nich vzplanula vlna bílého světla tryskajícího z přídě přijíždějící soupravy, která se blížila zezadu. Marc se neodvážil ohlédnout, naklonil se proti větru a přes řídítka, jako by to mohlo aprilii dodat na rychlosti.

Za nimi se krátce mihl stín a Marc věděl, že pronásledovatel z ALEPHu se vydal za nimi.

Lucy znovu vykřikla. „Pořád je za námi!“

Když vjeli do tunelu, pohltila je tma a Marc se snažil udržet skútr na hrbolaté cestě pod kontrolou. Se strašlivou intenzitou si uvědomoval, že v blízkosti předního kola vede kolejnice pod napětím, a napadlo ho, co by tisíce voltů, které jí procházely, mohly způsobit, kdyby se jí on nebo Lucy náhodou dotkli.

Protože mu v cestě nepřekáželi žádní civilisté a jeho cíl byl bezprostředně před ním, střelec na mopedu spustil palbu a doufal, že se mu podaří zasáhnout z pistole jeden z prchajících cílů.

Marc ucítil, jak se Lucyino tělo posunulo, a instinktivně se naklonil na opačnou stranu, aby vše vyvážil. Otočila se v pase a vypálila ze sigu dozadu, mířila spíš odhadem než úsudkem.

Prolétli jasnými světly stanice Odéon, další zastávky na lince číslo 4, a Marc zaregistroval šmouhy vyděšených Pařížanů ustupujících od okraje nástupiště, když kolem nich hřměly dvě motorky.

Pak se opět ocitli ve tmě, jenže tentokrát Marc viděl karmínovou záři světel nad stěnami tunelu před sebou. Za pár okamžiků doženou soupravu před sebou, která už začne zpomalovat, aby zastavila na další zastávce v St-Michel.

„Došla munice!“ vykřikla Lucy a závěr její zbraně se vrátil do výchozí polohy.

„Nech to plavat!“ křikl na ni Marc. „Jen se drž a doufej!“

„Co…?“

Marc zvedl přední kolo a poslal aprilii do bočního skluzu, při kterém proletěla mezerou mezi dvěma podpěrnými trámy, což je přeneslo ze severní na jižní stranu trati. Tímto manévrem se dostali přímo do cesty protijedoucí soupravě, jejíž zářivě bílá světla je oba oslnila. Za necelých šedesát vteřin do nich měla souprava metra čelně narazit.

Marc vsadil na to, že muž z ALEPHu pojede za nimi, a sázka se mu vyplatila. Pronásledovatel byl tak zaujatý tím, aby Marca a Lucy dostal, že vlastní bezpečnost odsunul na druhou kolej.

Marc dupl na brzdy, otočil se zpátky do směru, odkud přijeli, a vyrazil na druhou stranu kolejiště. Jejich pronásledovatel, oslepený přijíždějící soupravou, zareagoval příliš pomalu a souprava jedoucí na jih do něj narazila. S ošklivým kovovým zaskřípěním pak narazil do stěny tunelu.

„Sakra,“ řekla Lucy a tiše si odkašlala. „Tak tohle už nerozchodí.“

„Když už mluvíme o chůzi…“ Před nimi v St-Michel zastavila druhá souprava a zablokovala jim cestu. Štěrk zaskřípěl, když na něm aprilia zastavila. „Musíme se toho zbavit.“

„Rozumím.“

Pomohla mu odhodit skútr do průchodu pro údržbu. Oba si svlékli tmavé, nevýrazné bundy, které měli na sobě a pod nimiž se ukrývalo světlejší, křiklavější oblečení, vhodnější pro turisty. Marc vytáhl z kapsy khaki kšiltovku a nasadil si ji štítkem dozadu, zatímco Lucy si přes ramena přehodila tenkou džínovou košili.

Nebyla to velká změna, ale modifikovala jejich vzhled natolik, že by se každý, kdo by dostal jejich popis, musel podívat ještě jednou, aby si byl jistý. A zatímco cestující vystupovali a nastupovali u čekající soupravy, bylo pro ně dva snadné vyjít po přístupové rampě na nástupiště a ztratit se mezi nimi.

Drželi se blízko sebe, ale ne natolik, aby to vypadalo, že tvoří pár. Marc a Lucy následovali ostatní cestující směrem k východu. Všechny instinkty v Marcovi křičely, aby odtamtud co nejrychleji vypadli, ale jediný zbrklý krok či kradmý pohyb by na ně soustředily pozornost všech pozorovatelů, kteří by nástupiště sledovali prostřednictvím uzavřeného televizního okruhu.

A pak se všichni zastavili. Ze staničního rozhlasu se ozval hlas, který jim oznámil, že došlo k „incidentu“. Stanice byla evakuována a hlas všechny požádal o trpělivost a klid.

Dav se zavlnil nevrlým podrážděním městských obyvatel a Marc zachoval neutrální výraz, když se u východu objevila skupina policistů. Prohlíželi si tváře cestujících, kteří se kolem nich proplétali, a Marcovi se znovu zrychlil tep. Chvilkový pokles hladiny adrenalinu po zbavení se skútru se vytratil.

Už nebylo kam jít. Souprava ve stanici zůstávala stát, dveře byly otevřené dokořán a u východů z nástupiště bylo plno policistů. Jejich šance na útěk se každou vteřinou tenčila.

Mají naše tváře?

Je to pravděpodobné, usoudil Marc, oba je zachytily dopravní kamery nebo monitory uvnitř metra. Neuplynulo však mnoho času a pochyboval, že jejich snímky už někdo poslal na identifikaci obličejů evidovaných v databázích pařížské policie.

Až se tak stane, Frantíci uvidí u jejich jmen výstrahy Interpolu a varování, která Marca a Lucy zařazovala na seznamy hledaných teroristů. Rozpoutalo by se peklo.

Když se dva policisté přiblížili, chytila Marca jakási ruka za paži a další se mu svezla nahoru a kolem krku. Nestačil zareagovat, protože to už se k němu Lucy přitiskla a přisála se hladovým polibkem s otevřenými ústy. Projel jím šok. Na vteřinu bylo jejich spojení elektrizující. Spalovalo ho to. Poddal se tomu.

Lucy se ale stejně rychle odtáhla a tvrdě Marca udeřila do tváře.

„Comment osez-vous?“ vyhrkla, pak si podrážděně odfrkla, vytáhla z kapsy velké sluneční brýle a otočila se, aby si je nasadila.

Marc zrudl a náhle si uvědomil, jak se oba policisté smějí na jeho účet. To už se ale vzdalovali a Marc na eskalátoru stoupal vstříc dennímu světlu.

Venku zamrkal do sluneční záře a otočil si čepici štítkem dopředu, aby si zastínil oči. O pár metrů dál, na obrubníku u řeky, našel Lucy, jak čeká s taxíkem, který přilákalo její mávnutí. Podívala se na Marca a pokynula mu.

„Pojď.“

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se, když nastupovali do vozu.

„Odvedení pozornosti,“ odpověděla. „Ti policajti si budou pamatovat, že jsi dostal facku, ale ne to, jak jsme vypadali.“

„Jasně.“ Marc si třel tvář. „Příště mě nějak varuj…“

Usmála se, když se taxík rozjel.

„Nepředstírej, že se ti to nelíbilo.“

Kapitola 3

Lucy jela autobusem jednu zastávku za Parc de Noisiel a pak se vracela pěšky, jako by to měla od začátku v plánu. Byla to poslední ze série tří etap, kdy přestupovala z taxíku na veřejnou dopravu a měnila trasu, aby zmátla případné pronásledovatele.

Zametat stopy bylo špionážní umění ze staré školy. Stalo se pro ni prakticky druhou přirozeností od té doby, kdy přešla od přímočarého řemesla odstřelovačky bojující za strýčka Sama ke skrytější práci tajného agenta. Jenže kdesi v hloubi duše ji tyhle špiónské blbosti štvaly.

Lucy Keyesová našla svůj přirozený životní rytmus v roli vojáka – v zelené mašinérii, kde byly určeny cíle a kde byla jasná pravidla. Milion mil daleko od zapadlých uliček newyorského Queensu, kde vyrůstala, našla v armádě to, co jejímu životu do té doby chybělo – jasný smysl. Líbila se jí ta přesnost, způsob, jakým se v onom životě odráželo to, jak manipulovala se zbraní. Najít cíl, nastavit vzdálenost, umístit zaměřovací kříž na správné místo a pak – vystřelit. Mise splněna. Je čas přejít k další.

Špionážní práce byla něco úplně jiného. Kladla nároky, jaké při běžné vojenské službě nikdy nepoznala. Pracovat v utajení znamenalo nikdy se nevrátit z boje domů. Znamenalo to, že jste bojiště nosili všude s sebou, protože každý člověk, který se na vás obezřetně podíval, mohl být nepřítel, bez ohledu na to, jak vypadal nebo jak byl oblečený. Zatímco Lucy byla v armádě cvičená, že boj je tam a bezpečí je tady a že mezi nimi existuje hranice.

Když začala pracovat pro Ekko Solomona a Rubicon Group, poznala jinou realitu. Někdy si přála, aby ji ten záhadný Afričan nechal trávit čas v armádní cele, kde ji poprvé našel.

Při té myšlence se Lucy úšklebkem zkřivil ret.

Zbláznila ses?

Tu otázku položila sama sobě. Ještě teď by tam byla, obcházela by hranice vězení, měkla a den ode dne by byla zatrpklejší.

Lucy přešla ulici před nízkým shlukem prázdných kancelářských budov a rozběhla se k bočnímu vchodu, který se zdál být pro všechny případy zavřený na závoru. Okna ve spodním patře byla zabedněná deskami z tlusté, deštěm pocákané překližky a v patrech nad nimi panovala tma. Skla v oknech překrývaly desky z neprůhledného modrého plastu. Bylo to pečlivé maskování, které mělo vyvolat dojem, že dům je neobydlený.

Kanceláře patřily společnosti, která se během dlouhých měsíců koronavirového lockdownu zhroutila, a informace o vlastnících místa se ztratila v trhlinách systému. Na předměstí Torcy v Seine-et-Marne na východě francouzského hlavního města to bylo dostatečně blízko k sídlům Combine, aby tým mohl rychle reagovat, a současně snad také dostatečně daleko, aby je jejich cíle nenašly, kdyby začaly hledat.

S několika málo cestami pro vstup a odchod a dobrými palebnými liniemi, které Lucy sama ověřila, představoval dům ideální zázemí. Nevýrazná obyčejná budova, co uniká pohledům a nezapíše se do paměti.

Zastavila se u bočního vchodu a zkontrolovala, jestli ji nikdo neuvidí vklouznout dovnitř. Přístup jí zajistila klávesnice a Lucy počkala, až se magnetický zámek dveří uzamkne. Pak se vydala dál. Nad ní, skrytá mimo dohled, hlídala vchod a ulici venku kompaktní termokamera. Kdyby byla Lucy cizí člověk, nedostala by se tak daleko.

Po schodech do druhého patra se vydala rychlými dlouhými kroky, přičemž se snažila vyhnout drátům s devíti omračujícími granáty, které měly za úkol zastavit každého vetřelce, jenž by se dostal přes první bezpečnostní linii.

Horní patro budovy bylo dříve tvořeno kancelářskými kójemi, avšak nyní to byl široký otevřený prostor, rozdělený několika kulatými sloupy. V jednom rohu se nacházelo několik provizorních ložnic, oddělených od sebe modrými igelitovými plachtami, a uprostřed pak bylo něco, co se blížilo operační místnosti.

Většina stolů a židlí byly laciné kempinkové soupravy a plastový zahradní nábytek, to vše doplněné starou odřenou pohovkou, kterou našli ve skladu.

Na jednom konci prostoru seděla v půlkruhu počítačových monitorů a notebooků štíhlá žena, podle vzezření z východní Asie. V krvavě červené mikině s kapucí trůnila nad černým chuchvalcem kabelů vycházejících z bytelného kufříku odpovídajícího armádní specifikaci. Rysy Kary Weiové, postrádající jakýkoli výraz, osvětlovala studená záře obrazovek a její velké oči tančily, zatímco zůstávala ponořená do nekonečných řádků počítačového kódu. Nevzhlédla, ani když se k ní Lucy přiblížila.

„Co se podělalo?“ zeptala se.

„Nestabilní situace.“ Lucyina odpověď byla stejně stručná. „Museli jsme odejít dřív.“

A u toho skončila, podrážděná monotónně proneseným obviněním té hackerky.

Za posledních šest měsíců spolu Lucy a Kara sotva prohodily víc než pár vět. Bylo to na hony vzdálené vztahu, který mezi sebou mívaly kdysi – přátelství, vzájemný respekt k dovednostem té druhé, mezi odstřelovačkou a hackerkou. Jenže to bylo předtím, než Kara využila prostředky Rubiconu pro své osobní cíle a vystavila tým nebezpečí. A nakonec vyšla o Kaře – sakra, vždyť to ani nebylo její pravé jméno, jak si Lucy uvědomila – najevo spousta tajemství a velká část důvěry vzala za své.

Lucy z toho byla pořád ještě naštvaná. Žena, již považovala za svou přítelkyni, byla maska, kterou skutečná Kara nosila. Postava, pro niž byl obtížný kontakt s lidmi. Osoba pod tou maskou ale byla někdo jiný, vypočítavější, a Lucy měla vztek, že se nechala napálit.

Ale tahle hackerka patřila k nejlepším ve svém oboru, a když byl tým Divize pro mimořádné situace po krachu Rubicon Group rozprášen, objevila se, aby jim pomohla. Možná to něco znamenalo.

O několik měsíců později tu Kara pořád zůstávala a stále jim pomáhala. Bylo však těžké zbavit se zášti.

Hackerka zvedla hlavu.

„Ztratila jsem dálkový přenos z laserového mikrofonu, takže nemám skoro nic. Jestli jste se vrátili s prázdnýma rukama, tak to bude ještě těžší.“

„Jsem v pořádku, díky za optání,“ odsekla Lucy a prostrčila prst dírou po kulce v neforemném rameni blůzy.

Kara pokrčila rameny, jako by nechápala, co jí Lucy sděluje.

„Kde je Marc?“

„Je na cestě.“ Její rozčilení ze zmařené akce náhle vyvřelo na povrch. „Jsem si jistá, že se těší na tvé srdečné přivítání.“

„Zkusme se uklidnit.“ V protějších dveřích se objevil muž s širokými rameny, krátkými vlasy a laskavýma očima, kterého přilákal Lucyin zvýšený hlas. „Jsme na stejné straně.“ Ruce měl natažené před sebou ve smířlivém gestu, jako by chtěl fyzicky vtlačit vzduch do prostoru mezi oběma ženami.

Benjamin Harun byl ve všech myslitelných směrech opakem Kary. Francouz, přívětivý a dokonalá definice slova „urostlý“. Marc kdysi tohoto bývalého výsadkáře cizinecké legie popsal jako člověka stavěného jako cihlový hajzl. Což bylo přesné. Lucy si ho ale raději představovala jako chlapíka z kreslených karikatur starých cirkusových siláků, kteří jednou tlustou rukou zvedají černé železné činky a tou volnou rukou si kroutí pěstěný knír.

Stejně jako Lucy býval vojákem, ale Benjamin se tohoto života vzdal poté, co v prašných a pustých válečných oblastech příliš mnoho ztratil. Věděla jistě, že se už léta nedotkl zbraně a že k Rubiconu přišel, aby pracoval jako stálý terapeut a poradce pro jejich tým. Právě teď byl stabilizujícím prvkem, který přeživší potřebovali.

„Jistě,“ pronesla Lucy kamsi do neurčita a přešla do části prostoru, která sloužila jako kuchyňka. Vytáhla z hučící miniledničky láhev vody a v mikrovlnce si ohřála balíček instantní rýžové kaše. Návrat po operaci míval dva vedlejší účinky: zaprvé po ní měla strašný hlad a zadruhé to zlikvidovalo závratný nával vzrušení, který předtím cítila. Při akci jí to mohlo připadat skoro jako zábava, ale poté do ní opět pronikla chladná, tvrdá realita.

„Kde je Marc?“ Benjamin došel za ní a zvedl obočí.

„Rozdělili jsme se,“ odtušila. „Když už šlo všechno do háje, usoudili jsme, že to bude rozumné, abychom se vyhnuli případným problémům.“

„Sledovali vás?“ Kara vyřkla otázku, ale Lucy ji ignorovala.

„Přijde sem,“ pokračovala Lucy.

„Do třiceti minut to tady můžeme zrušit a přesunout se na svoje náhradní stanoviště,“ podotkl Francouz. „Pokud si myslíš, že jsme prozrazeni.“ Lucyin pohled sklouzl k dalšímu z černých plastových kufříků s vybavením. Uvnitř byly jejich skromné zásoby zbraní a munice. Představila si možný scénář útoku, při němž by se v opuštěné budově rojili ozbrojenci z ALEPHu.

Kdyby bylo potřeba, mohli by si prostřílet cestu ven. Právě proto si vybrala tohle místo.

Zavrtěla hlavou. „Zůstaneme. Marc sem přijde a Malte taky, až přiletí jeho letadlo.“

Benjamin přikývl. „Malte se ohlásil před hodinou. Ráno opouští Hongkong.“

„A?“ Lucy nedokázala skrýt naději v hlase. Po tom předchozím krachu zoufale toužila po dobrých zprávách.

„Úspěšně,“ pronesl Benjamin a ucházejícím způsobem imitoval hlas dotyčného muže.

Vydechla si. „Fajn. To je opravdu dobré.“

Malte Riis, mlčenlivý finský šofér týmu, podnikl samostatnou výpravu, aby se spojil se starým kontaktem Rubiconu na čínském ministerstvu státní bezpečnosti, a po měsících předehry jim pak tento kontakt konečně prozradil potřebné informace.

Nikdo nechtěl mluvit o tom, kolik je ta data stála. Válečná zásoba, s níž tým před několika měsíci začal, se vyčerpala mnohem rychleji, než kdokoli čekal, a nemělo trvat dlouho, než se ocitnou na dně.

Lucy se posadila na jednu ze zahradních židlí, položila svůj Sig Sauer na skládací stolek vedle sebe a pustila se do balíčku horké rýžové kaše. Lžičkou si ji nabírala do úst a mechanicky žvýkala.

„Máme i jiné možnosti,“ řekl Benjamin nakonec.

„To opravdu nemáme,“ řekla s plnými ústy. „Všichni jsme se zavázali k práci. Ty jsi tam byl. Věděli jsme, že přijde taková chvíle. Buď do toho jít, nebo nejít.“

„Ten bod jsme překonali už před několika týdny.“ Kara prohodila poznámku z druhého konce místnosti a ani se nesnažila předstírat, že neposlouchala jejich rozhovor.

Lucy našpulila ret.

Má pravdu, sakra.

Benjamin s ní možná souhlasil, ale to nebyl jeho způsob. Francouz raději nechával lidi, aby sami došli k pravdě.

Lucyina smyslová paměť ji vrátila do onoho rána na opuštěné přistávací ploše na pobřeží Mosambiku, kde se po porážce shromáždili ti, kteří přežili likvidaci Rubiconu. Ještě se nevzpamatovali z šoku, že přišli o všechno, co měli, ještě je pálil smutek a vztek ze smrti tří z nich, a tak se rozhodli pro volbu, kterou toho dne učinili.

S téměř ničím jiným než pár kousky oblečení na zádech, několika zbraněmi a taškou zašifrovaných pevných disků vyměnil poslední zbytek Divize pro mimořádné situace svou budoucnost za šanci na něco, co se zdálo nemožné. Na pomstu.

Všichni tak či onak vděčili Ekko Solomonovi za svůj život. Afričan je přivedl zpět z okraje jejich osobních propastí, dal jim smysl života a cíl. Bylo třeba splatit dluh.

Lucy chtěla věřit, že jejich cíl je na dosah, ale nedokázala si lhát. Stálo to půl milionu eur v digitální měně a gigabity prodaných dat, aby se Marc a Lucy ocitli v blízkosti dnešní schůzky Combine. Ve správném městě, ve správný den a ve správný čas.

A co z toho máme?

„Dveře,“ promluvila Kara najednou.

„Cože?“ Lucy zvedla hlavu a sáhla po sigu.

„Někdo je u dveří,“ opakovala Kara, jako by vysvětlovala nechápavému dítěti. Ukázala na jeden z monitorů. „Marc se vrátil.“

Lucy odložila zbraň a povzdechla si. O několik okamžiků později se Brit vynořil ze schodiště. Vypadal vyčerpaně a ostražitě. Očima těkal po místnosti a instinktivně kontroloval únikové cesty a zákoutí, kde by mohly číhat skryté hrozby.

Zajímalo ji, jestli si Marc uvědomuje, jak se změnil. Když ho Lucy viděla poprvé, přes zaměřovač odstřelovací pušky PSG-1, neměl Marc nic než hrubou energii a instinkt. Fungoval jen na základě inteligence a štěstí, jinak nic. To, jak dokázal přežít, ho zklidnilo. Ohladilo to hrany, udělalo z něj cosi jiného. Stále v něm ale zůstávala ta lehkomyslnost a sklon nad vším dumat.

Vytáhl kousek černého plastu – paměťovou kartu ze sledovacího zařízení – a hodil ho Kaře. Ta jej chytila ve vzduchu jako kočka ptáčka a zašklebila se.

„To je všechno, co jsi přinesl? A co vybavení? Náklaďák?“ Vložila datový klíč do svého notebooku a spustila na něm skenování. „Víš, že mi trvalo dva týdny, než jsem to sehnala.“

„Museli jsem tam všechno nechat.“ Marc střelil po Lucy pohledem a vytušil, jaká diskuse už proběhla. „ALEPH nám nedal moc na výběr, že?“

„Chceš vědět, kolik peněz jste dneska vyhodili?“ odtušila letmo Kara.

Marcovi ztuhla čelist. „Pomůže to naší misi?“

Kara spolkla jakoukoli poznámku, kterou se chystala pronést, a vrátila se ke kontrole obsahu paměťové karty. Ze skrytého reproduktoru se ozývaly zvukové signály z laserového mikrofonu, zatímco procházela data filtračními podprogramy.

Marc se ztěžka posadil, padl na židli naproti Lucy a vděčně přijal od Benjamina láhev vody.

Francouz vystrčil bradu směrem ke Kaře.

„Snaží se pomoct. Pravidelně nás informuje o situaci s prostředky.“

„My tu situaci známe, kamaráde,“ poznamenal Marc. „Jsme si toho vědomi.“ Lucy ho sledovala, jak si dlouze lokl z láhve. „Dřív jsme se mohli opřít o svoji podpůrnou strukturu, zavolat specializovanou pomoc, vzít si správný hardware nebo cokoli jiného… Ale teď používáme zbytky.“ Pousmál se bez špetky veselí. „Cestujeme ekonomickou třídou.“

„Spíš stevardskou.“

Lucy se neubránila pohledu na jeden konkrétní batoh u dveří, ležel mezi jejich ostatními cestovními taškami, které tam byly připravené, aby je mohli popadnout v případě náhlého útěku. V tom batohu byly zbývající pevné disky zachráněné ze serveru Rubiconu, jediné zálohy zpravodajské databáze zvané Šedý záznam.

„Můžu nám do východu slunce sehnat osm milionů dolarů,“ oznámila jim.

„A co to je?“

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3