OLYMPIJSKÉ PŘÍBĚHY

Manfred Strnad

Text © Manfred Strnad, 2024

Photos © archiv Ondřeje Synka,

Karel Novák, archiv Františka Provazníka, Václav Svoboda,

Radek Jaroš, Pavel Myška, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9986-0

Obsah

- Z Podolí až k olympijské medaili v Tokiu

- V Tokiu přispěl k medaili neplánovaný odpočinek

- Předávky z říše snů

- Nemám svaly, protože bolí…

- Kormidelníci,

- Sloni

- Dobrou náladu mi nevezmou!

- Olympijská medaile za dvě hodiny bolesti

- Zlaté medaile se dočkal na osmě

- Dvě zlaté na první pokus

- Olympijskou medaili mistryni světa osud odepřel

- Box je sport v rukavičkách

- Biatlonový průkopník

- Medaile ve dvaceti a dost

- Do Atén jsem jel pro zlato

- Život veslaře je o bolesti

- Mistrem světa jsem odjakživa

- Věděl, že vyhraje olympiádu

- Tourminátorovy olympijské omyly

- Olympiáda na třetí pokus

- ZDROJE FOTOGRAFIÍ

Vážení čtenáři,

dostáváte do rukou dvacítku příběhů sportovců, kteří spojili svůj osud s olympijskými hrami. Někteří, jako třeba Martin Doktor, uspěli na největší sportovní scéně světa natolik bravurně, že víc už dokázat ani nemohli. Jiným byly olympijské medaile odepřeny. Například běžkyni Lídě Formanové. Stala se mistryní světa a za pouhý rok jí zdravotní stav znemožnil vysněný olympijský závod byť jen dokončit. Všichni, do jejichž příběhů se začtete, jsou výraznými individualitami, a přesto mají mnoho společného. Především touhu něco dokázat a vůli po vytyčené cestě dojít až do cíle.

Herec Pavel Landovský kdysi řekl v rámci jednoho celkem nenápadného rozhovoru: „Copak dělat? Ale dodělat – až do konce!“ Ano, to se teprve počítá. Mnozí talentovaní sportovci „dělali“, ale „nedodělali“. Nedokončili svůj příběh tak, jak by si vzhledem k jejich talentu zasloužil být dokončen. O nich se v této knize nedočtete. Instinktivně jsem se zaměřil na osobnosti sportu, které pochopily, že talent je pouze půl úspěchu, ke kterému vede především ta druhá polovina – a větší! Proto si i v běžném, tak zvaně civilním životě vedou i po skončení kariéry vrcholového sportovce dobře. „Když jsem skončil s boxem, bylo mi krušno,“ řekl mi nedávno Ruda Kraj, stříbrný olympionik ze Sydney. Na konci kariéry zažívají podobné pocity všichni. Silní se zvednou, najdou si jinou cestu a po ní pokračují tak, jak byli ze sportu zvyklí. Naplno!

S Krajem a dalšími jsem se setkával v rámci novinářské práce před dvaceti, s některými před třiceti lety, s jinými teprve nedávno. Co dnes dělají? Jak se jim daří? napadlo mě loni v létě. Otevřel jsem starý diář a vytočil první telefonní číslo…

Bylo fajn, vlastně krásné, sledovat, jak se ponořují do vzpomínek, jak si vybavují každý detail událostí, které tenkrát prožívali na závodní dráze. Výběr sportovců jistě není vyvážený z pohledu počtu medailí a už vůbec ne sportovních odvětví z hlediska všeobecně vnímané popularity. Ve výběru jsem nebyl omezený žádným „ten tam musí být“ nebo „ten tam být nesmí“.

Děkuji všem, kteří si udělali čas na setkání, bylo mi ctí i potěšením zároveň. A taky inspirací. Když sledujete, v jaké fyzické a především duševní kondici jsou „chlapi z Tokia“, jak nazývám veslařskou partu, která vybojovala olympijské medaile na hrách před šedesáti lety, naplní vás to pocitem… Vždyť víte.

Manfred Strnad

Pavel Hofmann se narodil 29. ledna 1938. Jeho největším úspěchem je zisk titulu mistra Evropy na dvojskifu společně s Vladimírem Andrsem v roce 1963. O rok později získali bronzovou medaili na olympijských hrách v Tokiu. Pavel Hofmann začal veslovat v šestnácti letech s partou kamarádů z pražského Podolí ve veslařském klubu Blesk. Nejprve se pod vedením legendárního July Gerharda prosadil v nepárovém veslování. S osmou Československa získal v roce 1959 stříbrnou medaili na mistrovství Evropy ve francouzském Maconu. V olympijském roce se dobrovolně vzdal „vysezeného“ místa v lodi, která na olympiádě v Římě vybojovala bronzovou medaili, a přešel na dvě vesla. Mezi skifaři se prosazoval postupně, v Římě na olympiádě reprezentoval ještě v nepárové čtyřce s kormidelníkem strokované Richardem Novým. Posádka tvořená veslaři Blesku nepostoupila do finále. O rok později se na mistrovství Evropy v Praze vrátil do osmy, s níž získal čtvrté místo. V roce 1962 se v Luzernu konalo vůbec první mistrovství světa ve veslování. Z této premiéry se veslaři Československa vrátili bez medaile, Pavel Hofmann jako člen osmy se sedmým místem. Rok nato se konalo otevřené mistrovství Evropy v Kodani – z pohledu československého veslování vůbec nejúspěšnější šampionát celé historie. Zúčastnily se ho čtyři reprezentační posádky tehdejší ČSSR s výsledkem čtyři medaile! Pavel Hofmann s Vladimírem Andrsem získali zlato na dvojskifu. Po ukončení aktivní kariéry vrcholového sportovce začal Pavel Hofmann působit od roku 1965 v roli reprezentačního trenéra. Na olympijských hrách v Mnichově 1972 připravil dvojskif Josef Straka – Vladek Lacina k šestému místu. Hofmann se už tehdy současně věnoval své civilní profesi jako technik slaboproudař ve výzkumu na ČVUT a konstruktér v ČKD Polovodiče. Později pracoval ve Výzkumném ústavu tělovýchovném na FTVS a poté jako odborný asistent na ČVUT.

Z Podolí až k olympijské medaili v Tokiu

/Pavel Hofmann a dvojskif Československa/

Pavel Hofmann patří společně se svým tehdejším parťákem Vladimírem Andrsem ke generaci veslařů, kteří v šedesátých letech šířili medailovou slávu československých dvojskifů – parádní disciplíny našeho veslování. Po titulu mistra Evropy v Kodani v roce 1963 vybojovali ve vlnobití olympijské regaty v Tokiu 1964 bronzové medaile. Navzdory obrovskému úspěchu Hofmann na závod v Tokiu vzpomíná nerad.

Tehdy se ve větrných podmínkách olympijské regaty projevila skutečnost, že jako dorostenec začínal s nepárovým veslováním a mezi skifaře zavítal až po olympijských hrách v Římě v roce 1960. O rok dříve získal s osmou Československa stříbrnou medaili na mistrovství Evropy ve francouzském Mâconu. „Rok před olympiádou jsem měl místo v osmě vysezené, ale zdálo se mi, že až moc vysezené. Chtěl jsem zkusit něco nového a později začal jezdit na skifu,“ vysvětluje Hofmann svůj krok do neznáma a zdánlivý hazard. Přechod z jednoho bezmála čtyřmetrového vesla na dvě třímetrová uzounká „párátka“ je možná stejně složitý jako vyměnit kytaru za housle. Navzdory tomu se Pavča, jak mu veslaři odedávna přezdívají, v nepárovém veslování nakonec prosadil.

Mistři Evropy Hofmann s Andrsem patřili v Tokiu k nejvážnějším favoritům na zlato. V této souvislosti stojí za připomenutí, že tehdejší evropský šampionát byl otevřený a šlo vlastně o závod světový.

„Když přijde řeč na Tokio, vybaví se mi hrozný vlny. A k tomu můj krab, dvě vesla jsem přece jenom neovládal tak jako jedno. Skoro v každém závodě jsem chytil nějakého ‚půlkraba‘. Láďa Andrs říkával: ‚Hlavně aby se to stalo brzy a my měli ještě možnost to napravit.‘ Samozřejmě i v Kodani rok předtím jsem chytil kraba. Když se mě někdo ptá na závod v Tokiu, jsem takovej posmutnělej. Tvrdím, že za lepších povětrnostních podmínek a s lépe připravenou lodí by byl výsledek jiný,“ vybavuje si při našem setkání v klubovně veslařské loděnice Blesku jeho legenda Pavel Hofmann.

Krab ve veslařské hantýrce znamená nedokonalé vyndání vesla v závěru záběru, přičemž jeho lopatka místo aby ve fázi odhozu lehce vyklouzla z vody, zůstává pod vodou a brzdí rozjetou loď. Pokud se veslaři „podaří“ chytit skutečně „pořádnýho“ kraba, loď se úplně zastaví, a navíc se otočí v závodní dráze „naštorc“.

„Finále v Tokiu jsem v duchu hodnotil snad tisíckrát. Zůstali jsme po startu pozadu, ne tak způsobem naší jízdy, spíš nižší frekvencí, ale ještě kvůli protivětru. Byli jsme lehčí než soupeři. Před závodem jsme se rozveslovávali v cílovém prostoru a tam bylo bezvětří, ale na startu se vzdouvaly vlny s čepicí. O tom jsme však nevěděli. Trenéři ostatních posádek sedli na kolo, zjistili co a jak. Soupeři si přeštelovali lodě, my jen čekali na závod, loď vypulírovanou. Vlny byly takové, že se závody přerušily. K večeru se vítr trochu utišil a olympijská regata pokračovala. Přijeli jsme na start a nedalo se tam veslovat, pořád čepice na vlnách… Odstartovali jsme nejen relativně pomalu, ale ještě jsme chytali kraby a škrtali o vodu. Na kilometru jsme se drželi na čtvrtém místě. Rusové, kteří vyhráli, a taky Američani veslovali daleko před námi. Jak se vlny k cíli zmenšovaly, soupeře jsme dojížděli, ale ty první dvě lodě jsme nestihli. Skončili jsme třetí o dvě vteřiny. Za námi desetivteřinová díra. Na ten závod nerad vzpomínám.“

V Tokiu obhajoval československý dvojskif olympijské zlato. Byť ho v Římě vybojovala posádka Schmidt–Kozák, pociťovali ho Hofmann s Andrsem jako závazek. Vždyť právě olympijské vítěze z Říma vyřadili při domácích kontrolkách z nominace! Václav Kozák závodil v Tokiu na skifu, Pavol Schmidt zůstal doma.

Boj o nominaci se rozhořel už v předolympijském roce 1963. Olympijští vítězové z Říma se samozřejmě nechtěli vzdát možnosti zlatý úspěch zopakovat. V nominačních závodech se sešla konkurence málem jako na prestižní regatě v Luzernu. Vždyť už tehdy vystrkovali růžky další dva skvělí skifaři Krátký s Hellebrandem, kteří hned v následující sezoně po olympiádě v Tokiu vybojovali ve dvojskifu na evropském šampionátu bronzovou medaili. Československé veslování tenkrát patřilo speciálně v disciplíně dvojskif ke světové extratřídě. Skifaři mohli litovat, že se párová čtyřka dostala na program olympijských her poprvé až v roce 1976. Do té doby se na vrcholných soutěžích uplatnili pouze tři – jeden na skifu a dva ve dvojskifu.

„V létě 1963 se v Praze konala mezinárodní regata a trenérská rada řekla, že Praha má možnost postavit v každé disciplíně dvě lodě, a že tedy kromě dvojskifu Kozák a Schmidt by to mohli zkusit i Andrs s Hofmannem. Nebylo to pro mě jednoduché. Když jsem začal na skifu, nevěděl jsem, jak pořádně držet dvě vesla. S jedním ‚klackem‘ v ruce se můžeš druhou rukou třebas na hlavě podrbat, ale na skifu to nejde. Nevěděl jsem, jak seřídit loď. Koumal jsem, zjišťoval co a jak a ptal se jako začátečník. Den před závodem dvojskifů jsme se potkali na vodě se Schmidtem a Kozákem. Loď jsem strokoval, Andrs seděl na háčku, protože byl o deset kilo lehčí než já. Kozáka jsem se zeptal, jestli si na ně můžeme zkusit start. Oni, že jó, pojďte si to zkusit a klidně si to odstartuj! Zakřičel jsem klasické: ‚Připraveni – vpřed!‘ A hned ve třetím tempu jsem chytil hroznýho kraba! Zastavili a blahosklonně pronesli: ‚Ještě se to trochu nauč a pak můžeš závodit…‘ A my je druhý den porazili!“

Nominaci na mistrovství Evropy 1963 však museli Hofmann s Andrsem potvrdit na regatě v Luzernu, kde se tradičně uprostřed léta schází zpravidla kompletní světová špička. Čím je pro tenisty Wimbledon, tím je pro veslaře jezero Rotsee ve švýcarském Luzernu.

„V Luzernu jsme na půjčené lodi vyhráli oba závody. Porazili jsme mistry světa z předchozího roku. Ještě pořád jsme ale neměli nic jistýho. Následovaly kvalifikační závody na skifech. Vyhrál Kozák, druhý byl Andrs, pak já a Schmidt až čtvrtý. Nominace se tím vyjasnila. Řeklo se, že Kozák pojede skif a ti dva za ním dvojskif. Schmidt úplně vypadl. Už dřív, když jsem ohlásil, že přecházím na skif, řekl mi Schmidt: ‚Proč se cpeš mezi skifaře, jsou potřeba tři a to už jsme – nemáš šanci, jsi až čtvrtej. Na osmě máš přece vysezené místo.‘ Já ale chtěl zažít něco nového a dokázat to sám za sebe.

Skif se mi líbil taky proto, že ti tam nikdo do ničeho nekecá. A taky mě mrzelo, když v novinách vždycky jmenovali, že skif vyhrál Kozák nebo Andrs. Když vyhrála osma, ve které jsem seděl, napsali Slavoj Vyšehrad, ale své jméno jsem si nepřečetl,“ směje se Pavča Hofmann. „Začal jsem na skifu úplně sám, nikdo mě netrénoval. Tíhnul jsem k téhle lodi a vyhrál skulérský závod na Primátorkách, ale Luskáč, tedy trenér Standa Lusk, řekl, že mě potřebuje do osmy, a ze skifa mě sundal. Rok nato jsem začal studovat dálkově vysokou školu strojní a trenérovi jsem argumentoval: ‚Nemůžu se přece časově podřídit osmě, studovat, a ještě chodit do zaměstnání.‘ Standa to uznal, odešel jsem z osmy a začal znovu na skifu,“ přibližuje Hofmann tehdejší podmínky k vrcholovému sportu.

V šedesátých letech ještě neexistovala střediska vrcholového sportu. Příprava veslařů probíhala v zimních měsících ‚úsporně‘. Reprezentanti chodili do práce, pro studenty neexistovaly individuální studijní plány.

„Andrs měl zvláštnost, že v zimě moc netrénoval a přibral deset kilo – ze 74 na 84. Na jaře začal veslovat dvakrát denně strašné dávky a kila navíc shodil. Já si pořád držel svých 87–89 kilo. Tenkrát se už razil intervalový trénink. Zátopek běhal čtyřstovky, já ho okopíroval a jezdil minutovky. V Blesku nebyla pořádná posilovna, na bazénu ležela někde v rohu činka pětadvacítka, až později se začaly používat velké váhy – až na závěr mého veslování. A ti, co přišli po nás, už tady mlátili činkami 60 až 80 kilo těžkými. V zimě jsem trénoval třikrát týdně, v sezoně desetkrát – třikrát týdně dvoufázově a zbylé dny jeden trénink po pracovní době,“ přibližuje Hofmann tehdejší vrcholovou přípravu.

„Samozřejmě jsme se připravovali především na skifech. Andrs měl svůj tréninkový plán, já taky, takže jsme trénovali samostatně a na dvojskifu se svezli dvakrát týdně nebo jsme jezdili na sebe kontrolní úseky – naprosto zodpovědně nadoraz! Soustředili jsme se hlavně na vytrvalost v nízkém šlágu. Bohužel na úkor rychlosti, bez šlágové rezervy. Když jsme například jeli pětistovku, která chtěla o tři šlágy vyšší frekvenci, jeli jsme pořád to naše ‚dvoukilometrové tempo‘, šlág 33–34. Ve všech závodech byla naše taktika stejná – v prvním kilometru se držet v poli, všechny pětistovky relativně vyrovnané, bez trháků a bez ohledu na soupeře až do cíle. My se soustřeďovali jen na svoji jízdu a natrénované úsilí.

Kodaň byla asi nejen můj, ale i náš společný nejlepší závod. V tréninku jsme zkoušeli jezdit úseky proti slávistické čtyřce a na pět set metrů je porazili. Zajeli jsme fantastický čas, což se projevilo potom i na mistrovství Evropy,“ vzpomíná Hofmann.

„Vítězstvím v Kodani jsme se kvalifikovali do Tokia, z čehož vyplynulo, že musíme mít trenéra. Řekli nám, že nás bude připravovat Standa Lusk. Souhlasili jsme, ale vymínili si, že chceme trénovat podle našeho loňského osvědčeného tréninku. Luskáč tehdy řekl, že si nás vezme na starost, ale se vším všudy – včetně svýho tréninkovýho plánu. Rozkmotřili jsme se a znovu jsme trénovali sami. Dohled nad námi dostal Brajťák, tedy trenér Breitenfeld, který byl dost přísný, ale uměl se nám přizpůsobit. Vyhovoval našemu naturelu. Měřil nám všechny úseky, poradil a jeho připomínky byly k věci. Nedám na něho dopustit. Už tenkrát jsme trénovali vlastně moderně. Když sleduju současnost, trenér teď bývá taky napůl ‚poradce‘. Profesionálové jsou dnes natolik samostatní, že neexistuje, aby závodník o tréninku nic nevěděl a jen tahal za veslo. Tenkrát jsme to už s Brajťákem takhle dělali a bylo to skvělý!“

Jak to, že tehdy patřilo československé veslování k absolutní světové špičce zejména ve dvojskifech?

„Tenkrát to bylo tím, že i Dukla byla vlastně amatérská a veslaři měli ve svých oddílech podobné podmínky. Mohli Dukle konkurovat, což bylo později nemožné. Byli jsme dobří v malých disciplínách, protože k nim tíhly především zvláštní povahy, řekněme takoví ti zarputilí. Většinou se veslovalo z kamarádství – v partě. Byli a jsme pořád parta z Podolí. Jako žáci školou povinní jsme chodili na plovárnu, kamarádi šli v pět hodin veslovat a já s jedním kamarádem z ulice jsme vždycky na plovárně zůstali sami. Jednou jsme si řekli, že půjdeme taky sportovat, ale veslovat ne – zdálo se nám, že je to divnej sport. Viděli jsme je, jak na vodě zastavují a svlékají se, vždyť mají přece závodit a nezastavovat! Rozhodli jsme se, že raději půjdeme boxovat – na Smíchově existoval oddíl Uhelné sklady. Na dveřích měli napsáno: ‚Tréninky mládeže každé úterý,‘ jenže byla středa. Co budeme dělat? Jdeme za klukama veslovat!“ popisuje Pavča Hofmann, který tenkrát poprvé zavítal na Veslařský ostrov v Podolí a už tomu krásnému koutu Prahy zůstal věrný.

„Matka vždycky říkala: ‚Vezmi si matraci a spi tam, na Veslařském ostrově seš stejně pořád.‘ Na maturitu jsem se tady taky učil. Tuhle věž [ukazuje] jsme jako dorostenci betonovali celý den a celou noc. Tahali jsme cihly, na druhé straně přes vodu stála ještě stará loděnice. Před tréninkem jsme museli hodinu házet lopatou, když se stavěl bazén, a teprve potom na vodu. Přesto jsme sem chodili rádi. Byli jsme podolská parta a později v reprezentaci nás bylo hodně z Blesku, případně z ČVK [Český veslařský klub],“ připomíná Hofmann atmosféru sportu poloviny padesátých let.

„Teď jako důchodci se scházíme pravidelně v neděli, úterý a ve čtvrtek a trochu ‚trénujeme‘. Láďa Andrs už s námi do klubu nechodí, ani na to pivo, odešel na věky v roce 2018. Byl dobrý parťák a kamarád. Já nedělní cvičení vynechávám. Jsem trochu křesťansky založenej, neděle je sváteční den a chodím do kostela.“

Neměl s tím Pavel Hofmann za minulého režimu problémy?

„Do kostela jsem začal chodit až později. Syn vystudoval na kněze, a tím jsem se začal o víru zajímat. Díky našemu staršímu synovi, tchyni a manželce, která je taky věřící. Myslím si a tvrdím, že život není jednoduchej a člověk tady není, jen aby žil a pak umřel, a nic dál by nebylo. Věřím, že je! Je to otázka víry!

Za mlada jsem Boha nevnímal, o takových věcech jsme se nebavili, všechno přišlo až později. Můj kluk taky vesloval a jako junior reprezentoval na mistrovství světa, byl stříbrný. Později vystudoval teologii. Když se syn stal knězem, rozhodli jsme se s manželkou pro poutní cestu do Santiaga de Compostella – z Prahy na kole. Už nám bylo kolem šedesáti. Takhle jsme jeli na etapy i do Říma. Víra mi změnila život, a ještě víc smrt syna. Před deseti lety zemřel na kole. Jeho smrt mě ovlivnila natolik, že život vnímám úplně jinak než dřív.“

Richard Nový se narodil 3. dubna 1937 v Praze a byl strokem bronzové osmy z OH v Tokiu v roce 1964, která obhájila medailovou pozici z římské olympiády. V Japonsku startovala v sestavě (směrem od stroka k háčkovi): Richard Nový, Bohumil Janoušek, Luděk Pojezný, Josef Věntus, Julius Toček, Jan Mrvík, Jiří Lundák a Petr Čermák. Posádku kormidloval Mirek Koníček a trenérsky připravoval Stanislav Lusk, který na OH v Římě osmu ještě sám strokoval. Richard Nový začal veslovat v polovině padesátých let ve veslařském klubu Blesk sídlícím na Veslařském ostrově v pražském Podolí. Reprezentační kariéru zahájil na olympijských hrách v Římě na čtyřce s kormidelníkem tvořenou dalšími členy VK Blesk – Pavlem Hofmannem, Oldřichem Tikalem, Pavlem Pulkrábkem a kormidelníkem Mirkem Koníčkem. Čtyřka tehdy nepostoupila do olympijského finále. V následující sezoně 1961 hostila evropský šampionát Praha. Reprezentační osmu Československa naposledy strokoval Standa Lusk a členem posádky, která na vltavské dráze s cílem u Císařské louky získala čtvrté místo, už byl také Richard Nový. V následujícím roce se vytvořilo jádro budoucí tokijské medailové osmy, když na pozici stroka vesloval Luděk Pojezný. Osma vyhrála malé finále, získala tedy celkové sedmé místo. V předolympijské sezoně 1963 se na pozici stroka přesunul Richard Nový a na mistrovství Evropy v Kodani vybojovala osma bronzovou medaili. Po zisku olympijské medaile v Tokiu 1964 se Richard Nový začal naplno věnovat své profesi. Reprezentačně vesloval ještě jednu sezonu, ale společně s Karlem Karafiátem na dvojce bez kormidelníka trénovali až po práci. Na mistrovství Evropy dojeli osmí, poté Nový ukončil sportovní kariéru. Desítky let pak přednášel na Fakultě strojní ČVUT v Praze. Patří k předním odborníkům ve vzduchotechnice a ve snižování hluku a vibrací.

V Tokiu přispěl k medaili neplánovaný odpočinek

/Richard Nový a osma Československa/

Na olympijských hrách v roce 1964 strokoval osmu Československa, která v památném závodě, téměř za soumraku, vybojovala bronzovou medaili za vítěznými Američany a stříbrnými Němci, Richard Nový. Jeho posádka tím obhájila pozici z olympiády v Římě, kde loď ještě strokoval legendární Standa Lusk. V Tokiu pak už vedl reprezentační osmu v roli trenéra. Bronz z Tokia je dosud poslední olympijskou medailí, kterou čeští veslaři získali v královské disciplíně.

Osma je považovaná za nejprestižnější veslařskou disciplínu zcela po právu. Však se také úspěšné veslařské národy pyšní právě osmou. Němci mohou na světovém šampionátu ve všech ostatních disciplínách „vybouchnout“, ale pokud získá titul jejich „Achter“, veškeré neúspěchy jsou zapomenuty. Z dnešního pohledu se zdá neuvěřitelné, že v padesátých a šedesátých letech patřila osma Československa k nejužší světové špičce coby nejvážnější konkurent tehdy neporazitelné německé osmy, „pěstované“ legendárním trenérem Karlem Adamem na jezeře v Ratzeburgu. Loď strokovaná nejprve Standou Luskem a později Richardem Novým přivážela ze šampionátů jednu medaili za druhou.

Osma, to je osm chlapů za vesly dokonale sehraných díky tisícům najetých kilometrů. Vytvářejí „stroj“, jehož plynulý běh je do značné míry daný osobností stroka – veslaře, který udává tempo. Úspěch osmy závisí také na tom, zda posádka lodi sounáležitě vnímá styl jízdy „namalovaný“ strokem. Spoluvytváří ho i devátý muž posádky, kterým je kormidelník. Dává lodi nejen rovný směr, ale jako prodloužená ruka trenéra přímo na lodi dokáže veslařskou „mašinu“ povznést k medailovému výkonu, nebo ji naopak pohřbít, pokud loď kormidluje křivě a chybí mu nezbytný cit pro běh lodi, jaký osvědčují chlapi za vesly.

Mohlo by se zdát, že o úspěchu veslařské lodi rozhoduje především síla posádky. Zdaleka však neplatí rovnice: osm nejsilnějších veslařů rovná se nejrychlejší loď. Fyziologie a sportovní typologie ve stručnosti charakterizuje veslaře jako kombinaci vzpěrače a maratonce. Dvě naprosto odlišné charakteristiky! Vyplývá z toho, že stejně důležitá jako síla je pro veslování vytrvalost, především rychlostní a silová.

Standardní závodní trať měří ve veslování dva kilometry. Nic horšího si veslaři na sebe nemohli „uplést“. Na svědomí mají tuhle krutou vzdálenost, jejíž překonání vyžaduje téměř čtyřicet procent času stráveného během závodu v kyslíkovém dluhu, pořadatelé prvních olympijských her. Veslařské soutěže, které se nakonec v Aténách v roce 1896 kvůli špatným povětrnostním podmínkám vůbec nekonaly, se měly uskutečnit v mořské zátoce měřící právě ony dva kilometry. Od té doby se ve veslování závodí na tuto distanci, což v nejrychlejší disciplíně, tedy osmě, obnáší výkon někde mezi pěti a šesti minutami – podle směru a síly větru.

Z podivuhodného důvodu patřila osma Československa dlouhé roky ke světové špičce společně s veslařskými velmocemi Velkou Británií, Austrálií, Novým Zélandem, Německem, Nizozemskem a Spojenými státy, tedy zeměmi, kde je členská základna veslařů mnohonásobně větší než u nás.

Osma nám zkrátka vždycky seděla – první zlatou medaili z evropského šampionátu přivezla „repre osma“ už v roce 1956. Loď tehdy strokoval Standa Lusk, který po olympijském zlatu v Helsinkách v roce 1952 a dvou následných titulech mistra Evropy na čtyřce s kormidelníkem přešel do reprezentační osmy. V této souvislosti je třeba připomenout, že ve veslování bývalo mistrovství Evropy celá desetiletí otevřené pro celý svět a šampiony starého kontinentu se běžně stávali Američané a Australané.

„Když Třeboňáci vyhráli olympiádu v roce 1952, nevěděl jsem pořádně, jaký je rozdíl mezi veslováním a kanoistikou. V příbuzenstvu mám člověka, který vyprávěl, jak ho s celou čtyřkou po příjezdu z Helsinek nesli v Třeboni z nádraží na ramenou. Za dva roky jsem už byl jako dorostenec mistr republiky na osmě a na Standu Luska a jeho parťáky jsme se dívali jako na pány bohy. Ani ve snu mě nenapadlo, že bych s ním vesloval v jedné lodi nebo že by mě trénoval,“ vzpomíná Richard Nový, který se do reprezentační osmy poprvé nominoval v roce 1961. Tehdy na mistrovství Evropy v Praze osma Československa, rok předtím bronzová na olympiádě v Římě, dojela do cíle na Vltavě u Císařské louky „až“ čtvrtá. Posádku naposledy strokoval Standa Lusk. Situaci sebekriticky vyhodnotil a rozhodl se přejít na trenérský post.

„Po neúspěchu na mistrovství Evropy v Praze následoval první veslařský světový šampionát v roce 1962 v Luzernu. Patřili jsme ke spolufavoritům na medaili, ale dopadlo to hrozně, nepostoupili jsme do finále. Vyřadili nás špičkové lodě, nejeli jsme tedy vyloženě špatně, ale řekli jsme si, že musíme něco udělat, abychom se o třídu zlepšili,“ pamatuje si Nový na atmosféru v posádce s blížícími se olympijskými hrami v Tokiu. Na mistrovství Evropy v Kodani v roce 1963 poprvé usedl na pozici stroka a osma Československa vybojovala bronzovou medaili.

O tom, kdo v olympijské sezoně usedne do reprezentační osmy, rozhodovala trenérská rada tak jako každý rok po kontrolních závodech. Evropská medaile z předcházejícího roku nic nezaručovala. A už vůbec ne medaile z poslední olympiády. Z římské sestavy se do té tokijské dostala jen polovina veslařů. Mezi vycházející hvězdy českého veslování tenkrát patřil Otakar Mareček, člen kodaňské medailové osmy. Bylo mu pouhých dvacet, výkonnost měl jako hrom a po úspěchu na evropském šampionátu jednoznačně nakročil do sestavy pro hry v Tokiu. Přišel o ně kuriózním způsobem.

„S Otou to dopadlo špatně, studoval stavárnu a nějakej ‚asák‘ si všiml, že falšoval výkresy. Vyrazili s ním dveře a ten blbeček asák napsal dopis předsedovi ÚV ČSTV Vodsloňovi, že si nepřeje, aby takový člověk reprezentoval republiku… Pamatuju si, jak tehdejší předseda veslařského svazu Karel Czesaný svým hlubokým hlasem pravil: ‚Ten kráva se neučí a takhle nám to zavaří, ten kráva!‘“ Samozřejmě se to mohlo vyřešit mírněji, ale nedalo se nic dělat. Ota Mareček přišel o účast na své první olympiádě a tím i o medaili. Musel si počkat osm roků, než se dočkal. V Mnichově v roce 1972 strokoval bronzovou čtyřku s kormidelníkem, ale to už je jiná veslařská kapitola.

Místo Oty Marečka se do olympijské osmy dostal Jula Toček, který přímo v Tokiu málem způsobil ambiciózní osmě zkázu.

„Řekli jsme si, že když jsme měli na medaili v Kodani, měli bychom to zvládnout i v Tokiu. S nominací osmy se ovšem pořád otálelo. Pro stát představovala cesta devíti lidí do Japonska přece jenom dražší záležitost. Kluci ze slávistické čtyřky s kormidelníkem, kteří byli v Kodani stříbrní, už měli ušité šaty na olympiádu, ale nám jenom vzali míru a pořád nic. Že do Tokia poletí i osma, se rozhodlo na poslední chvíli. Místo nás nejeli basketbalisti, počty olympioniků se tenkrát posuzovaly přísně,“ vypráví Richard Nový.

„Občas jsme zaslechli, že jsme prý profíci. Soustředění jsem bral z dovolené! Naštěstí jsem jako vysokoškolský pedagog měl dva měsíce volno, ale třeba Standa Lusk pracoval v Mototechně a rozvážel auta. Honza Mrvík a Pepík Věntus dělali v Grafotechně a na trénink se dostali až po práci. Je pravda, že v určité části sezony už fungovaly refundace mzdy a trénink mohl částečně probíhat dvoufázově,“ přibližuje Nový podmínky k přípravě na olympiádu.

Velký bonus vrcholového sportu té doby představovala možnost vycestovat na Západ, kam se běžní lidé nepodívali.

„Za čáru jsem se dostal poprvé v roce 1960, když jsem vyjel do Moskvy. Pak na regatu do Luzernu a potřetí na olympiádu do Říma, kde jsme jeli čtyřku a nepostoupili s ní ze semifinále. Pamatuju si, že ze Švýcarska jsem si dovezl plastovou flašku, což byla tehdy vymoženost! Tady nic takového k dostání nebylo. Pro mě jako mladýho kluka byla olympiáda dvojnásobný zážitek – jednak samotné hry, jednak Řím. Četl jsem o starém Římu a najednou ho vidíš na vlastní oči! Byla to odměna a taky za to jsme veslovali. Nešlo o materiální, ale spíš duchovní požitek, trochu jsme viděli svět. Teď je to jinak, nic současné generaci nevyčítám a naopak si říkám, jaké jsou ve vrcholovém sportu strašné rozdíly. Jsou sporty, kde se vydělá na zbytek života… Veslování je však pořád hlavně o nadšení, pro peníze ho určitě nikdo nedělá. I vrcholový veslař musí usilovat, aby se dostal na reklamu…“ přemítá Nový.

Cesta do olympijského Tokia probíhala „trochu“ déle než v současně době. Zásadní roli s ohledem na sportovní formu hrálo i chování během nekonečného přeletu z Prahy daleko na východ.

„Do Tokia jsme letěli dva dny, nejdřív do Phnompenhu, kde jsme přečkali den. Klima jako v prádelně, vlhko a horko. Jen jsme se prošli kolem hotelu a raději si lehli do postele, ale blázniví slávisti ze čtyřky šli běhat. Luskáč k tomu poznamenal: ‚Budou toho litovat.‘ A skutečně se pak v Tokiu nedostali do formy a vypadli v opravné jízdě,“ pamatuje si Nový a současně naznačuje genialitu Standy Luska – intuitivního trenéra bez velkého vzdělání, zato s mimořádným přirozeným talentem a úspěchy. Jeho příklad potvrzuje pozdější slova cyklistické trenérské legendy Pavla Vršeckého: „Trenér potřebuje jen dvě věci – zdravý selský rozum a štěstí!“

Osma Československa s Richardem Novým na stroku a nováčkem Julou Točkem v sestavě postoupila v Tokiu podle očekávání do šestičlenného finále.

„Součástí naší přípravy byl vždycky fotbálek. Ostatně Standa začínal v Třeboni jako fotbalista a dlouho dával fotbalu přednost před veslováním. V loděnici Blesku se hrálo nekompromisně, ale v Tokiu jsme si řekli, že budeme hrát opatrně. Takže se nikomu nic nestalo, ale co čert nechtěl, Jula Toček si dva dny před finále vyjel na večeři na kole. Pršelo, klouzalo to, on v jedné ruce držel deštník – takovej ten japonskej papírovej – a srazil se s autem. Zapomněl v tu chvíli, že v Japonsku se jezdí vlevo. Výsledek? Šestnáct stehů. Pro všechny šok! Standa Lusk v téhle situaci, místo aby nás uklidnil, si lehl do postele. Ležel v pozoru a nekomunikoval s náma. Trucoval, byl na všechny naštvanej. Jarda Starosta, který se čtyřkou už vypadl z dalšího programu, se nabídl, že by zaskočil. Standa pořád nereagoval a trucoval. Jeden den jsme vůbec neveslovali, a možná byl ten odpočinek správný a přispěl k medaili. Třeba to Luskáč udělal schválně, aby nás naštval a my se nabudili na finále,“ usmívá se při vzpomínce s odstupem více než půl století Richard Nový.

Jula Toček na finálovou jízdu nakonec nastoupil a československá osma tehdy málem předjela neporazitelnou ratzeburskou osmu, tedy Němce.

„V Tokiu jsme zajeli finále velice pěkně. Olympijské hry jsou něco jiného než Evropa, byť se tehdy mistrovství Evropy účastnili závodníci z celého světa. Němci pro nás byli celý roky měřítkem, těžko jsme se k nim dorovnávali – v Tokiu nám na ně chybělo už jen 1,3 vteřiny. Američani jeli ve finále schovaní dole pod břehem od větru a vyhráli, i když s Němci v rozjížďce rupli. My jsme do finále nastoupili uprostřed ve čtvrté dráze. Medaile byla svátek! Když člověk dostane olympijskou placku, oželí i případné stříbro. Byla to trenérská práce Standy, který měl trenérský ‚čuch‘ a velkou zkušenost, i když bychom ho dva dny před finále nejradši poslali někam…“ říká Richard Nový, který ukončil reprezentační veslařskou kariéru o rok později.

Založil rodinu a dal přednost profesnímu rozvoji. Působil na strojní fakultě ČVUT v Praze a patřil k předním odborníkům ve vzduchotechnice a snižování hluku a vibrací. I po osmdesátce ho každý čtvrtek můžete spatřit přicházet do klubovny veslařského klubu Blesk v pražském Podolí, kde se schází slavná veslařská tokijská generace, kterou tenkrát vytvořili od háčka ke strokovi: Petr Čermák, Jiří Lundák, Jan Mrvík, Július Toček, Josef Věntus, Luděk Pojezný, Bohumil Janoušek a Richard Nový s kormidelníkem Mirkem Koníčkem.

Jiří Kynos se narodil 24. března 1943 v Třebechovicích pod Orebem. Reprezentační atletickou kariéru zahájil v osmnácti letech. Mnohonásobný mistr Československa v běhu na 200 m vydobyl největší úspěchy ve štafetě, v níž byl stálicí na třetím úseku. V roce 1971 se společně s Křížem, Demečem a Bohmanem stal mistrem Evropy na šampionátu v Helsinkách, o dva roky dříve získal se štafetou bronzové medaile v Aténách, kde se v individuálním sprintu na 200 m umístil na 5. příčce. Na olympijských hrách v Mnichově v roce 1972 doběhla československá štafeta s Kynosem v sestavě čtvrtá a o pouhé tři setiny vteřiny nedosáhla na bronzovou medaili. V letech 1992 až 2016 vykonával funkci ekonomického ředitele Českého olympijského výboru, kde dodnes působí v roli odborného poradce. Jeho o pět roků starší bratr Václav (1938–2011) se také věnoval atletickým sprintům na reprezentační úrovni a byl zdatným fotbalovým útočníkem, zahrál si dokonce první ligu v dresu Hradce Králové, kde později působil jako vedoucí mužstva a sekretář oddílu.

Předávky z říše snů

/Jiří Kynos/

K nejslavnějším kapitolám napsaným tretrami československých běžců na atletické ovály světa patří příběh sprinterské štafety na 4 × 100 metrů ze šedesátých a sedmdesátých let minulého století. V roce 1971 dobyla titul mistra Evropy, o rok později na olympijských hrách v Mnichově ji od medaile dělily nicotné tři setiny vteřiny. Stálým členem této party sprinterů byl Jiří Kynos, specialista na dvoustovku a v rámci štafety na třetí úsek, ve kterém rozhoduje schopnost běžce zdolat v maximální rychlosti závěrečnou zatáčku a plynule předat štafetový kolík finišmanovi, jenž završí úsilí celé čtveřice.

S Jiřím Kynosem jsme se sešli v prostorách Českého olympijského výboru, kde mnoho let působil v roli ekonomického ředitele. Dnes je mu osmdesát, ale z jeho vyprávění je vám okamžitě jasné, že si z atletické kariéry vybavuje pokud ne každý detail, tak rozhodně všechno podstatné. Ve statistikách se dočtete, že do velké atletiky vstoupil v roce 1963, když narukoval do pražské Dukly.

„Na Julisku jsem nastoupil v polovině roku 1962,“ uvádí na pravou míru Jiří Kynos. „Prvního července, protože uprostřed léta přicházeli do Dukly fotbalisti. Se mnou rukoval třeba Honzík Geleta, kterého si fanoušci Dukly dodnes pamatují. Já byl v té době především fotbalista, atleta ze mě udělali až rozkazem,“ upozorňuje. „Byl jsem dobrej fotbalista a v tu dobu v Třebechovicích pod Orebem už profesionál. Za gól jsem dostával pět korun,“ usmívá se. „Atleti rukovali prvního října a jejich trenér Tošnar přemluvil trenéra fotbalistů Musila, ať mě dají k atletice. Nemohli jste tenkrát nic dělat. Převeleli mě k atletům.“

Ono to mělo logiku. Mladý Jirka se kromě fotbalu věnoval po vzoru staršího bratra Václava úspěšně kromě fotbalu také právě atletice.

„V jednašedesátém roce jsem v Hradci Králové zaběhl jako dorostenec 100 metrů za 10,6. Poslali mě na mistrovství republiky, kde jsem na stovce skončil třetí za Mandlíkem a Mikluščákem, což byly tenkrát ve sprintu pojmy. A hned mě nominovali na mezistátní utkání, při kterém jsem se poprvé setkal se štafetou. O ní jsem už něco věděl díky bráchovi. Vašek byl obrovskej talent, ale v jednadvaceti ho vyhodili z Dukly. Ne kvůli výkonnosti, vždyť v devětapadesátém vyhrál na mistrovství republiky stovku, dvoustovku i štafety na 4 × 100 a 4 × 400 metrů a se štafetou doběhl na mistrovství Evropy o rok předtím na čtvrtém místě. Nepamatuju, že by někdo dokázal zopakovat čtyři sprinterské tituly na jednom šampionátu. Brácha musel z Dukly odejít, protože jsme měli tatínka zavřenýho z politických důvodů.“

V průběhu šedesátých let však naštěstí „tály ledy“, jak se později charakterizovala dobová politická situace. Mladý Jirka Kynos už směl svůj talent rozvíjet v těch nejlepších podmínkách, jaké tenkrát sport v Československu nabízel, tedy v pražské Dukle – na rozdíl od svého bratra Václava, který předtím musel Duklu opustit a vrátil se k fotbalu.

„Vašek odehrál za Hradec Králové několik zápasů v první lize, a dokonce vstřelil gól,“ pamatuje si mladší z bratrské dvojice. Jirka Kynos mezitím polykal atletické tréninkové dávky trenéra Milana Tošnara. Československá atletika vzhlížela k té sovětské a trenéři často přebírali její metody. „Na Julisce se praktikovalo: Dejte mi deset sprinterů, osm z nich odpadne, ale ze dvou se stanou hvězdy,“ připomíná Kynos. „Moje fyzično nebylo zvyklý na takový trénink, vážil jsem dvaašedesát kilo. V Dukle mi v tréninkovém procesu od sezony 1963 zničili takovou tu lehkost a eleganci, kterou jsem obdivoval třeba u Livia Berruttiho. Ital ve finále dvoustovky na olympiádě v Římě 1960 porazil všechny tři Američany a zvítězil v čase 20,5 – později elektronicky přeměřeném na 20,62,“ dokazuje výtečnou paměť Kynos.

„Trvalo rok a půl, než se mi lehkost běhu kvůli dlouhodobé únavě vrátila, ač jsem měl jinak výborného trenéra Milana Tošnara. On v té době s přípravou experimentoval a najednou nás byla skupina deseti sprinterů a deseti překážkářů na 110 metrů. Nezvládal jsem tak náročnou přípravu a zranil se. Úspěchy se sice dostavily, ale jen dílčí. Vylízal jsem se z toho až v olympijském roce 1964. A dostal jsem nabídku, abych v Dukle zůstal.“

Celý sportovní svět se tenkrát připravoval na olympiádu v Japonsku, která se měla původně konat už v roce 1940, ale ze známých důvodů šel v té době sport stranou. Japonci si pak dali hodně záležet, aby v mezinárodním měřítku změnili obraz své země, a podařilo se jim získat pořadatelství letních olympijských her na rok 1964 – necelých dvacet roků poté, co jejich složením zbraní skončila druhá světová válka.

Štafeta vyžaduje dlouhodobou pravidelnou společnou přípravu minimálně pětice sprinterů.

Table of Contents

Z Podolí až k olympijské medaili v Tokiu

V Tokiu přispěl k medaili neplánovaný odpočinek

Předávky z říše snů