NÁRODNÍ IDENTITA

Varování

Kanaďané jsou značně nesourodá skupina. Jejich obrovskou zemi během staletí formovali dobrovolníci z různých jiných národů, a tudíž si nikdo není příliš jistý, jaký je kanadský národ sám o sobě.

Říká se, že se raný evropský průzkumník Jacques Cartier zeptal místních domorodců, jak se jmenuje oblast, kam se dostal. Odpověděli „Kanata“ a tento výraz se postupně začal používat pro celou severní polovinu severoamerického kontinentu. Až později se zjistilo, že to slovo ve skutečnosti znamená „malá rybářská vesnice“.

Většina ostatních států by se do jediné kanadské provincie vešla několikrát.

Kanada je po Rusku druhou největší zemí na světě. Většina ostatních států by se několikrát vešla do jediné kanadské provincie. Její největší ostrov, zvaný Baffinův, je zhruba dvakrát větší než Velká Británie (přesto má jen 28 osad). Existují zde národní parky, které jsou větší než Švýcarsko. Některá ze zdejších jezer jsou větší než většina moří – vždyť na Hořejším jezeře jsou za větrného dne vlny, na kterých můžete surfovat (i když Kanaďané se surfování povětšinou věnují doma na síti).

Kanada, omývaná vlnami dokonce tří oceánů, je zemí s nejdelším pobřežím na světě. Stačí jediný pohled na mapu severních ostrovů, a hned pochopíte proč. Země nemá tolik z pobřeží na tichomořské straně, protože Američanům jaksi prošlo, že od Rusů koupili Aljašku, a tak si přisvojili víc, než je jejich spravedlivý podíl. Ale to nevadí. Kanaďany to nemrzí a stejně se ukázalo, že je spíš na obtíž, když třeba ropný tanker Exxon Valdez najede na mělčinu.

Nenuceně konverzovat o kanadské identitě lze pouze hypoteticky, protože se ještě nevytvořila.

Kanada jako země je hádanka. Je to divoká země s mírnými lidmi, ohromným, ale řídce osídleným územím, divočina, kde vznikají pokročilé technologie, a kulturu určuje spíše daný region, není to homogenní celek. Co však všechny spojuje, jsou vrstvy oblečení, které chrání před –30 °C chladu.

Jak vidí sami sebe

Nenuceně konverzovat o kanadské identitě lze pouze hypoteticky, protože se ještě nevytvořila. Jak trefně poznamenal jeden z kanadských básníků: „Straší nás jen nedostatek duchů.“ Faktem je, že Kanaďané žádnou identitu nemají a usilovně ji hledají. Kanadské politické bestsellery jsou často hněvivými komentáři s názvy jako Kanada na světové scéně: Poslouchá vůbec někdo? a Budoucnost Kanady: Má nacionalismus vůbec význam?

Na veřejné rozjímání o otázce nacionalismu bylo vynaloženo mnoho času a státních financí. Jediné, na čem se všichni shodnou, je to, že Kanaďané nejsou Američané. Jakýkoli jiný výrok o Kanaďanech tváří v tvář tomuto tvrzení bledne.

Nebýt něco jiného by se dalo považovat za hlavní princip, na kterém je založena celá kanadská společnost. (Frankofonní Kanaďané nemají takový problém s tím, že nejsou Američané, ale jsou úplně stejně posedlí ochranou své identity a tím, že nejsou anglicky mluvící Kanaďané, takže v zásadě jsou na tom stejně.) Proto mají Kanaďané nutkání nedělat cokoli, co dělají Američané, i když Američanům tajně závidí, že to dělají.

Jediné, na čem se všichni shodnou, je to, že Kanaďané nejsou    Američané.

I na vlastenectví mají podle všeho monopol Američané (alespoň na severoamerickém kontinentu), což je Kanaďanům podivně nepříjemné. Kanaďané by byli mnohem větší vlastenci, jen kdyby se při tom necítili tak americky.

Vzhledem k astronomické ceně letů z jedné strany země na druhou se Kanaďané ze vzdálených končin moc nenavštěvují.

Zároveň ovšem Kanaďané bývají urputně loajální ke svému konkrétnímu regionu: Atlantické Kanadě, Centrální Kanadě, Západní Kanadě a Severu. K tomu je třeba přidat intenzivní oddanost kmeni – francouzským Kanaďanům, britským Kanaďanům, domorodým Kanaďanům a Métisům (potomkům smíšených párů mezi nejranějšími evropskými osadníky a původními obyvateli), kteří tvoří největší a nejsnáze identifikovatelné skupiny, (ale těm ostatním to raději neříkejte). Několik příkladů za mnohé: jsou zde hrdí italští Kanaďané (kteří tvrdí, že „postavili Toronto“ – což je poněkud přehnané, ale ne úplně nepřesné vychloubání), portugalští Kanaďané, řečtí Kanaďané, čínští Kanaďané (jejichž předkové vybudovali obrovské úseky kanadské tichomořské transkontinentální železnice a jejichž čínské čtvrti v Torontu a Vancouveru jsou největší v Severní Americe), němečtí Kanaďané, indičtí Kanaďané, ukrajinští Kanaďané (kteří pěstovali ozimou pšenici, díky níž se Kanada stala „obilnicí světa“), a samozřejmě také Američané, kteří mají silné sklony se do Kanady houfně stěhovat (a to zejména tehdy, když USA vedou nějakou válku).

Vzhledem k astronomické ceně letů z jedné strany země na druhou (let z Toronta do Prahy je překvapivě levnější než do Vancouveru) se Kanaďané ze vzdálených končin moc nenavštěvují. Někteří příslušníci starší generace nikdy neopustili provincii, ve které se narodili. Teprve v posledních desetiletích je obyvatelstvo mobilnější.

Zhoršilo to již tak vyhrocený regionalismus. „Centrální“ Kanada, což znamená Ontario a Quebec, je nejlidnatější, a proto rozhoduje o většině křesel ve federálních volbách. „Západ“, vymezený jako cokoli západně od Ontaria (ačkoli Manitoba je geograficky přesně uprostřed), při každé příležitosti protestuje a neustále si stěžuje, že je opomíjený a nemá dostatečné zastoupení. Atlantické provincie na východě by si také stěžovaly – stejně jako Britská Kolumbie na druhé straně kontinentu –, jen kdyby ostatní Kanaďané naslouchali.

Pod těmito geografickými hranicemi se ovšem skrývají ještě hlubší jazykové a kulturní rozdíly. Quebec nemá monopol na francouzsky mluvící občany, ale jmenoval se jejich mluvčím, takže když si francouzsky mluvící občané z Manitoby, Ontaria nebo východních ostrovů (Nový Brunšvik je zcela dvojjazyčný) nestěžují na špatné zacházení, mají pocit, že mají důvod si stěžovat, že se Quebečané pletou do jejich záležitostí.

Alberťané vám s vážnou tváří řeknou, jak moc se svými dobytčími ranči a ropnými vrty podobají Texasanům.

Kdykoli je cena ropy na světových trzích vysoká, Alberta (která ropou přetéká) začne reptat, že musí „subvencovat“ východní provincie. Alberťané vám s vážnou tváří řeknou, jak moc se svými dobytčími ranči a ropnými vrty podobají Texasanům. Zřejmě jim uniklo, že tamní klima je poněkud jiné a průměrná texaská kráva nemusí trávit nejchladnější zimní noci zachumlaná v bundě.

Liberálně smýšlející obyvatelé Britské Kolumbie by se rádi považovali za severní prodloužení Kalifornie. V Novém Skotsku (alespoň mimo přístav Halifax) jsou příliš zaneprázdněni snahou vrátit se ke skotské gaelštině a diskusemi o ruinování tradičních houslových melodií moderními umělci, než aby se věnovali méně naléhavým záležitostem v jiných regionech.

Lidé z tzv. prvních národů (pouze někdo nestydatě politicky nekorektní je stále nazývá indiány) usilují o samosprávu v rámci kanadské konfederace, ale pro většinu z nich to stále zůstává jen vzdáleným snem, i když tuto situaci odsoudila dokonce i OSN. Samosprávy však do značné míry dosáhli kanadští Inuité (kterým se už neříká Eskymáci). Se vznikem teritoria Nunavut v roce 1999 bylo Inuitům v Kanadě přiznáno nebývale velké území: 26 500 lidí získalo do samosprávy území přibližně čtyřikrát větší než Francie. Kanaďané odjinud byli s tímto rozhodnutím vcelku spokojeni. Nejenže byla půda navrácena původním obyvatelům, ale šlo o poměrně bezbolestný proces. Zbytek populace byl upřímně šokován, že by někdo opravdu chtěl žít tak daleko na severu.

V Novém Skotsku jsou příliš zaneprázdněni diskusemi o ruinování tradičních houslových melodií moderními umělci, než aby se věnovali méně naléhavým záležitostem v jiných regionech.

První impozantní překážkou toho, aby se lidé v Kanadě vůbec mohli vídat, je čistě její rozloha: přejet celou zemi autobusem trvá přes 100 hodin (ne že by o tom tolik lidí uvažovalo). To vedlo Kanaďany k tomu, aby vymysleli programy, které některým zdejším mladým lidem umožňují poznat vlastní zemi. Jeden takový program nazvaný Katimavik umožnil teenagerům, kteří o to stáli, strávit rok ve třech různých demograficky reprezentativních oblastech po celé zemi. Takové programy představují jednu z mála možností, jak se Jason Oglukark z Whitehorse v Yukonu vůbec může ocitnout ve stejné místnosti s Jessicou Petersen z Bawlf (AB), Angelou Chang z Agassiz (BC), Shanem Hugotrimskym z Mozartu (MB), Patrickem McCormickem z Monctonu (NB), Davidem Two Horses z Kenory (AB) nebo Marie-Claude Bourgeau z Rimouski (QC), natož se s nimi spřátelit. Will Ferguson, bývalý účastník jednoho z programů, své zkušenosti shrnul takto: „Je to čistě kanadský program: žalostně dobře míněný, odhodlaně optimistický, mlhavě socialistický, velmi idealistický a financovaný z veřejných zdrojů. Celonárodní bratrství z úředního nařízení.“

První impozantní překážkou toho, aby se lidé v Kanadě vůbec mohli vídat, je čistě její rozloha.

Regionalismus plodí izolacionismus, takže až si návštěvníci z jiné části země postaví stany na vaší předzahrádce, možná je uvítáte, možná ne, podle toho, jaké předsudky jste si o nich vytvořili z médií nebo na základě zkušeností tety Josefíny, která je potkala v roce 1968.

Zvláštní pozornosti se ke své smůle těší obyvatelé ostrova Newfoundland (jaksi napůl familiárně přezdívaní „Newfies“). Mají osobitý přízvuk a zbytek Kanady je (nepříliš) tajně podezírá, že uzavírají sňatky jen mezi sebou, a proto jsou terčem nemilosrdných vtipů. Jako jeden stařík z Newfoundlandu, který halasně vyprávěl, jak u pobřeží viděl běluhy: „Byly jich tam tisíce a tisíce, možná i stovky!“

Kanada se rozprostírá v šesti časových pásmech a Newfoundland je oproti sousedním pásmům o půl hodiny posunutý.

Newfoundland byl do roku 1949 britskou kolonií, a je tak nejnovější kanadskou provincií. Bylo pro něj vytvořeno zvláštní časové pásmo. Kanada se rozprostírá v šesti časových pásmech a Newfoundland je oproti sousedním pásmům o půl hodiny posunutý. Kvůli tomu to vypadá, jako by místní dostávali informace o 30 minut později než všichni ostatní a neustále se je snažili dohnat. I televizní zprávy, které se vysílají v celé Kanadě, musí se zvláštním časovým pásmem počítat: „Zprávy dnes v sedm, na Newfoundlandu v sedm třicet...“ Z toho vyplývá, že až svět skončí, Newfies se to dozví jako poslední.

Zvláštní vztahy

Kanaďané udržují zvláštní vztahy s Brity a Francouzi, dvěma zakládajícími národy, které objevily jejich kontinent a osídlily jeho břehy, a to vše asi 20 000 let poté, co totéž udělali původní obyvatelé.

I když se to Kanaďané zdráhají přiznat, obdivují nenucené světáctví svých severoamerických sousedů.       Život vedle Američanů přivodil Kanaďanům jakýsi přirozený komplex méněcennosti.     Francouzská spojka     Zřejmé je přinejmenším to, že obě skupiny Kanaďanů silně prožívají slabé vazby mezi sebou navzájem.     Jak vidí zbytek světa   Jak je vidí ostatní     Snažit se popsat, kam to máte blízko, nikam nepovede: v Kanadě není odnikud blízko někam jinam.       Všichni Američané o Kanadě slyšeli, ale zdá se, že zrovna chyběli ve škole, když se probíralo, že jde o samostatnou a suverénní zemi.       Zbytek světa považuje Kanaďany za drsňáky, kteří dobývají své živobytí ze zamrzlé krajiny a heroicky posunují hranice známého světa.

Zbytek světa považuje Kanaďany za drsňáky, kteří dobývají své živobytí ze zamrzlé krajiny a heroicky posunují hranice známého světa.

Jak by chtěli být viděni

Table of Contents

Národní identita