Národní identita

Varování

Islanďané cítí k poraženým sympatie. Zejména pokud jsou oni sami vítězi.

Islanďané jsou Evropané. Ale jen do určité míry, kterou vymezuje skutečnost, že se Island nachází 200 km od pobřeží Evropy. Island patří do Evropského hospodářského prostoru a jeho obyvatele občas napadne, že by chtěli vstoupit do Evropské unie, jelikož jí toho mají opravdu hodně co nabídnout. Díky dopadům nedávné globální finanční krize se myšlenka na členství v Eurozóně začala zdát ještě o něco lákavější, a tak Islanďané začali vyjednávat, ale jen proto, aby si to později zase rozmysleli. Pro Islanďany není snadné přijmout fakt, že by neměli stejnou hlasovací sílu jako třeba Francie či Německo. A jen zkuste poukázat na to, že ve srovnání s těmito národy je jich výrazně méně. Nepochopí to. Copak snad neplatí „jedna země, jeden hlas“?

Hlavní starosti v případě vstupu do EU jim dělají ryby. Islandská ekonomika stojí a padá s lovem tresky a Islanďané se bojí, že by je zahraniční rybářské lodi s vlečnými sítěmi (traulery) připravily o živobytí. Dobře si pamatují poslední tresčí válku s Anglií, kterou Britové prohráli. Ostatně od té doby si je také Islanďané oblíbili. K poraženým cítí sympatie – zejména pokud jsou oni sami vítězi.

Na Islandu se rybolov bere velmi seriózně, ovšem Islanďané k němu občas zaujímají lehce bizarní postoj. Náhlý masový úhyn sledě obecného v Kolgrafafjörðuru na západním pobřeží podnítil teorie, že příliš mnoho ryb vydýchá z vody všechen kyslík, a tak Islanďané milým rybám pouštěli pod vodou velmi hlasitou hudbu Rolling Stones, aby je z fjordu vyhnali. Rybám se to pravděpodobně líbilo, protože zůstaly.

Jako důkaz své přirozené nadřazenosti Islanďané poukazují na to, že je Island pupkem světa.

Islanďané si uvědomují, že jsou nepočetný nárůdek a jejich postavení, moc a vliv ve světě jsou tudíž omezené. Díky tomu jsou národem úzce semknutým a mají silný smysl pro komunitu. Jsou nesmírně hrdí na jedinečnost své země. (Kde jinde byste mohli vedle sebe najít lávové pouště, aktivní sopky a ledovce?) Jak velmi výstižně poznamenal jeden návštěvník Islandu: „Zdejší výhledy stimulují smysly natolik, až je téměř zahlcují.“ Obyvatelům Islandu proto připadá víc než správné, že Jules Verne poslal své cestovatele do středu země právě kráterem islandské sopky.

V zimě roku 1002 (nebo 1003) se ve Vinlandu (podle dnešních teorií se měl nacházet na území Newfoundlandu nebo v Novém Skotsku) narodil islandským rodičům Snorri Thorfinnsson, první potomek Evropanů v Americe. Je tedy jen otázkou času, než se Islanďané začnou soudit s Amerikou o práva žijících příbuzných Snorriho.

Jak vidí sami sebe

Islanďané o sobě mají velmi vysoké mínění. Jsou synové a dcery Vikingů, nejúžasnějšího historického národa, válečníků proslulých silou fyzickou i duševní, statečností, dobrým vzhledem a mužností. Skutečnost, že titíž předkové zároveň prosluli divokým drancováním, se diskrétně ignoruje. Moc se toho nenadělá ani s Ingólfurem, prvním Vikingem, který na Island dorazil. Jako známku úcty po něm sice pojmenovali místo, kde přistál, Ingolfshöfði, ale na mapě jej vyznačili droboulinkým písmem, aby si nikdo nevšiml, že se jedná o pusté skalisko v moři několik kilometrů od Islandu.

Jako důkaz své přirozené nadřazenosti Islanďané poukazují na to, že je Island pupkem světa. Pokud snad o pravdivosti tohoto tvrzení pochybujete, hbitě vás odkážou na vikinské ságy, největší ze všech literárních počinů, kde je v rozvláčných příbězích plných vražd, krveprolití a pomsty tento názor vyjádřen nesčetněkrát.

Rádi také vyzdvihují, že je u nich spousta věcí největších a nejlepších. Mají například Vatnajökull, největší ledovec v Evropě o velikosti Kypru. Jejich vodopády jsou vyšší, mohutnější a krásnější než všechny ostatní na světě. A i když je Strokkur, jediný islandský dosud aktivní gejzír, menší než ten v Yellowstonském národním parku v Americe, jsou schopni vám připomenout, že ten jejich leží v místě Geysir, což je islandské jméno, které se všeobecně používá k označení všech podobných úchvatných přírodních jevů. Mají také nejzápadnější místo v Evropě, což zaručeně leze krkem Irům, kteří v Dingle rozmístili četné cedule, na kterých tvrdí totéž. Ke slovu, tedy ke kroku, se dostane i islandský kůň, speciální plemeno vyznačující se pěti typy chodu. Ostatní koně se zpátečnicky omezují na čtyři.

Islanďané se považují za kultivovaný a sofistikovaný národ nezávislého ducha.

Islanďané se považují za kultivovaný a sofistikovaný národ nezávislého ducha se záviděníhodným literárním dědictvím. Tyto vlastnosti nesmí nikdy chybět v projevech islandských prezidentů, na něž Islanďané nahlížejí jako na ztělesnění národa a jejichž výroky se citují jako svaté evangelium. Přátelským: „Jak říká prezident…“ začíná tolik vět, až se natolik zaběhlá fráze často používá i při loučení.

Když jistá studie krevních skupin naznačila, že by Islanďané mohli být spíše potomky Galů než Vikingů, národ utrpěl šok. Představa, že by měli stejné kořeny jako Američané (a to jsou v podstatě Irové, což je společensky nepřijatelné) nebo že by je snad něco spojovalo s Angličany (kteří jsou sice poměrně přívětiví, nicméně arogantní), jim připadala téměř nesnesitelná. Jak se vědělo (a tajilo), v době, kdy Vikingové dorazili na Island, tam již žili irští mniši, a někteří historikové tím pádem naznačovali, že Island byl ve skutečnosti osídlen již před Vikingy, kteří pak Iry buď pobili, anebo – a to je o mnoho horší představa – s nimi promíchali své geny. Nyní se má za to, že těch několik mnichů, kteří na ostrov dorazili jako první, raději znechuceně odjelo, než aby se o své útočiště dělili s takovými pohany, a že se to celé dá vysvětlit přirozenými příčinami, anebo ještě lépe tím, že Vikingové cestou na Island unesli několik galských žen ze Shetlandských nebo Orknejských ostrovů. Pošramocená duše národa pookřála. Až donedávna, kdy se vynořila další zrada. Ukázalo se, že řetězec anglických supermarketů „Iceland“ (anglicky Island) si název zaregistroval jako celoevropskou ochrannou známku a agresivně potlačoval islandské společnosti, jež měly tu drzost „Iceland“ ve svých názvech používat také. V roce 2016 spor dospěl k soudu, ale soudní řízení se vleče rychlostí driftování ledovců a ukončení sporu je v nedohlednu.

Jak vidí ostatní

Předpokládali byste, že jelikož Islanďané sdílejí společné dědictví s dalšími skandinávskými národy, budou je považovat za bratry. Ani nápad. Na Islandu se totiž stále mluví jazykem Vikingů, zatímco jejich ostatní potomci hovoří podřadnými jazyky tvořenými směsicí opovrženíhodné němčiny a lexikálního mišmaše.

Norové jsou Islanďanům k smíchu svým nadšením pro venkovní aktivity, na které se pohlíží jen jako na další důkaz toho, co si o nich už stejně dávno myslí – totiž že Norové jsou tupí a nechápaví suchaři. Ale zeptejte se Islanďanů na Munchovy obrazy, Griegovu hudbu či Hamsunovy knihy a s chutí vám vysvětlí, že tito výjimečně nadaní umělci jsou pravděpodobně potomky islandských Vikingů, kteří si vyrazili na víkend do ciziny, kde potom kvůli silnému přílivu nebo větru uvízli. Názor Islanďanů na Nory změnil až objev ropy v Severním moři, díky které Norové následně velmi zbohatli. Nyní jsou Islanďany vnímáni jako národ tupých a nechápavých sucharů, který měl zatracené štěstí.

Švédové jsou v očích Islanďanů sexem posedlí sobci a vůbec všeobecně příliš holdují potěšení – což jsou vlastnosti nebezpečně blízké srdcím Islanďanů, a tudíž odsouzeníhodné. Na Švédy i Nory také pohlížejí skrz prsty, protože jejich země leží i za polárním kruhem. Divoká islandská krajina a název země jaksi naznačují, že se tam bude nacházet i Island, ale této cti se dostalo jen ostrovu Grimsey u severního pobřeží, a to ještě pouhým několika metrům. V důsledku toho Islanďané aurou polárního kruhu pohrdají a tvrdí, že na Islandu existoval jediný muž, který se kdy obtěžoval jej překročit, jistý farář z Grimsey, a ten to udělal jen proto, že hranice vedla skrz jeho postel a neměl na vybranou.

Angličané jsou bráni jako směšní a výstřední tvorové, kteří rádi prohrávají. Posledně jmenovanou vlastnost Islanďané shledávají obzvlášť k popukání a zároveň podivně uklidňující. Jelikož na Islandu kdysi bývala americká letecká základna, jejíž přítomnost národ obohatila o přehršel amerických televizních programů, většina Islanďanů mluví anglicky. Americké vysílání sice od té doby nahradily místní stanice, ale protože většinou stejně vysílají americké programy, není v tom velký rozdíl.

Islanďany blaží vědomí, že to byl jeden z nich, Leifur Eriksson, kdo objevil Nový svět.

A i když se veškerá prestiž za objevení Nového světa přičítá tomu nabobovi Kolumbovi, Islanďané vědí své a blaží je vědomí, že to právě jeden z nich, Leifur Eriksson, dosáhl stejného úspěchu, navíc o několik století dříve. Ač si nyní – díky údajné Churchillově poznámce, že „Islanďané mají dost rozumu, aby zapomněli, že Ameriku objevili“ – někteří přejí, aby se to nikdy nestalo. Islanďané sice mají rádi americké dolary, ale americké vojáky, kteří je utráceli, už tak moc ne. Naschvál jim povolili postavit leteckou základnu jen v nehostinném osamělém koutě ostrova pod záminkou, že právě tam je jediné mezinárodní letiště na Islandu (Keflavík). Zvláštní je, že když se jich na to zeptáte, budou tvrdit, že Keflavík byl v této divočině vybudován jen kvůli Američanům.

Zvláštní vztahy

S Dány pojí Islanďany zvláštní pouto, jež ale nemá pranic společného se sdíleným vikinským původem. Až do počátku 20. století Dánsko na Islandu vládlo a Islanďané tedy v Dánech vidí ohavné vykořisťovatele, kteří jejich národ udržovali v porobě, chudobě, nevzdělanosti, primitivnosti a izolaci. Starší generace má v oblibě přísloví „Dánové dobře vládnou Dánům“, které obrazně vyjadřuje, že by bylo záhodno, aby se Dánové zdržovali pěkně u sebe doma a věnovali se legu. (Platí ale i výjimky, které se týkají Dánů, již se něčím proslavili. K nim starší generace Islanďanů chová jisté majetnické city.)

Mladší generace bere Dány za jakési vzdálené bratrance a dokáže o nich velmi nadšeně hovořit – pokud ovšem žádní Dánové nejsou v dohledu.

Mladší Islanďané se přiklánějí k odlišnému pohledu na historii. Na islandských školách se i dnes učí dánština (od roku 1998 ji v roli prvního cizího jazyka nahradila angličtina), takže mladší generace cítí s Dány zvláštní spřízněnost, bere je jako jakési vzdálené bratrance a dokáže o nich velmi nadšeně hovořit – pokud ovšem žádní Dánové nejsou v dohledu.

Ke Kanaďanům chovají Islanďané vztahy přímo rodinné. V 80. letech 19. století emigrovalo do Kanady 10 000 Islanďanů a vazby se zachovaly dodnes. Když Islanďan potká Kanaďana, samozřejmě očekává, že bude znát všechny jeho příbuzné žijící v Kanadě.

Jak by chtěli, aby je viděli ostatní

Islanďané si přejí být vnímáni jako velmi kultivovaní. Důkazem jejich vytříbené kulturnosti budiž anglicky psaný islandský měsíčník. Kolik dalších zemí prosím vydává noviny v jiném než ve vlastním jazyce?

Pravý Islanďan je individualista a dobrodruh.