Národní identita

Varování předem

„Jsme na mapě!“ hlásil Tal Brody, kapitán izraelského basketbalového týmu po vítězství v předkole Evropského poháru. Touha po „místě na mapě“, to je izraelský nacionalismus v kostce.

V některých odlehčenějších projevech to může vypadat dost zvláštně: izraelská herečka dostane roli v hollywoodském filmu (jako kadeřnice, kterou v úvodní scéně zastřelí a při tom procítěně pronese svou jedinou repliku: „Ahh!“) a je pak doma obdivována a uznávána jako strážkyně izraelského „místa na mapě“. Totéž platí pro izraelské fotbalisty, hudebníky, účastníky Velké ceny Eurovize, spisovatele, veřejné řečníky, agenty Mosadu ve výslužbě zaměstnané v zámoří jako protiterorističtí experti či modelky (slavné i rádoby slavné) – každý třímá pomyslnou modro-bílou vlajku, ať už se mu to líbí, nebo ne. Jsou to Izraelci a jejich spoluobčané je zbožňují, drží jim palce a tiše se modlí: „Prosím, podejte dobrý výkon! Zařiďte nám místo na mapě!“

Touha po „místě na mapě“, to je izraelský nacionalismus v kostce.

Izraelcům se skutečně do značné míry podařilo zabrat a vymanit se z mezinárodní anonymity. Na to, že mají tak malý stát, se ve zpravodajství a novinách objevují opravdu často (i když se zprávy za posledních 2 000 let nijak nezměnily – zajímá je jen válka, mír a občasný zázrak). Navíc se na území dnešního Izraele odehrála většina biblických scén, takže všechna kázání v kostelech po celém světě mají s Izraelem určitou spojitost a většina lidstva o těchto posvátných místech alespoň slyšela. Mnoho lidí však stále věří, že Izraelci jezdí do práce na velbloudech a spí ve stanech v poušti (což občas dělají, ale jen na dovolené). Tento dojem mocně posilují cestovní kanceláře.

Když jsou Izraelci konfrontováni s očividně mylnými představami o své zemi, bývají zmatení, pobavení nebo uražení. Pokud však cizinec prokáže svoje znalosti o zemi, získá si místní domorodce na věky věků. Prošel nejdůležitější zkouškou ze všech. Ví, kdo jsou a kde na mapě jejich země leží.

Jak vidí sami sebe

Izraelci se příliš často snaží se navzájem nevidět – a to doslova. Při cestách do zahraničí se svým spoluobčanům vyhýbají a je to považováno za jakýsi národní sport. Izraelec dokáže rozpoznat krajana v davu diváků při natáčení filmu na ulici v Los Angeles. Spatří ho a okamžitě se mu znechutí. Pokud si ten druhý všimne jeho nevraživého pohledu (což se zaručeně stane), pocítí totéž. Přesto za určitých okolností – například když jsou zatlačeni ke zdi – Izraelci dokážou stát při sobě jako žádný jiný národ. Někdy vlastně tajně touží být pod tlakem jen proto, aby se mohli cítit jednotní.

Důvodem tohoto konfliktu v nátuře Izraelců je to, že ač sdílejí stejný úděl, historii a silné vlastenectví, vidí na sobě navzájem až příliš zřetelně chyby. Ve Svaté zemi je každý kritik. Izraelci přesně vědí, co je s ostatními (ale ne nutně s nimi samotnými) špatně, a nebojí se svou kritiku vyslovit – což je, jak se shodnou všichni psychologové, první krok k nápravě. Vědí, že jim chybí dobré vychování, že nesnáší kohokoliv, kdo je o něco úspěšnější než oni, tráví hodiny snahou obelstít systém, dny snahou obelstít jeden druhého a o všem se handrkují.

Při cestách do zahraničí je vyhýbání se svým spoluobčanům považováno za národní sport.

Na druhou stranu se pyšní tím, že ve svých městech nemají téměř žádné bezdomovce, a jako důkaz vřelosti svých citů k bližním uvádějí spontánní odezvu veřejnosti, když se například shánějí peníze na záchranu nemocného dítěte.

Za určitých okolností, jako když jsou zatlačeni ke zdi, dokážou Izraelci stát při sobě jako žádný jiný národ. Někdy vlastně tajně touží být pod tlakem jen proto, aby se mohli cítit jednotní.

Izraelské přísloví říká: „Všichni Izraelci jsou bratři“, což je velmi zřejmé při přistání na Ben Gurionově letišti. Toto letiště muselo léta zvládat obrovské davy Izraelců, kteří čekali na návrat přátel a příbuzných. Na návrat každého Izraelce (byť jen z týdenní cesty) čeká nejméně pět lidí s uslzenýma očima. Nakonec bylo nutné postavit speciální uvítací síň, která tento dav pojala.

„Všichni Izraelci jsou bratři“ znamená i to, že v izraelských činžovních domech vědí všichni sousedé o všech ostatních všechno. Znají jejich povolání, koníčky, problémy, plat, a dokonce i velikost bot. Izraelci se opravdu dají přirovnat k bratrům a jako bratři se mohou občas pouštět do bouřlivých hádek. Skutečnost, že samotný výraz Izrael vlastně hovoří o „zápasení s Bohem“, ponouká k zamyšlení nad zjevně neodmyslitelnou součástí izraelské povahy, kterou dokládá následující vtip:

Skupinku amerických turistů, kteří se vypravili hluboko do džungle, zajali kanibalové. Kanibalové chtěli vězně okamžitě sníst, takový byl zvyk a měli hlad, ale kmenový náčelník jim nařídil držet je tři měsíce v zajetí a nakázal: „Krmte ty Američany dobře. Až budou pěkně baculatí, uděláme si královskou hostinu.“ O týden později potkalo totéž skupinu britských turistů, kteří byli také tři měsíce vykrmováni a teprve poté snědeni. Když zajali skupinu izraelských turistů, chystali se je kanibalové také na tři měsíce uvěznit. Tentokrát však náčelník nesouhlasil a odůvodnil to takto: „Těmhle se říká Izraelci a musejí se sníst hned, protože když je necháme, brzy se sežerou navzájem.“

Když někdo emigruje do Izraele, v hebrejském jazyce „stoupá“, a když člověk nadobro opustil Izrael, „sestoupil“, což znamená, že se připojil k diaspoře.

Diaspora

Když měli Římané v roce 70 našeho letopočtu už dost neustálých židovských povstání v tehdejší římské provincii Judea, vypálili chrám v Jeruzalémě a nastala velká vlna odchodu Židů ze země. Další vzpoura o přibližně šedesát let později vyústila v zánik posledních zbytků židovského osídlení v Judeji: Římané Židy vyhnali a změnili název země na Palestina (dříve se tak jmenoval jen malý úsek jižního pobřeží). Tak začalo dlouhé období exilu označované jako „diaspora“. Trvalo přibližně 2 000 let (plus minus několik minut) a během této doby se židovské myšlení, chování, jazyk a kultura značně vyvinuly a proměnily.

V roce 1948, kdy byl založen Stát Izrael a jméno Palestina na dlouhou dobu ztratilo platnost jako název územního celku, se Židům vše zdálo jako splněný sen a zázrak. Přesto se v okamžiku, kdy se vize židovského státu stala skutečností, objevil rozkol. Žid žijící v diaspoře byl najednou považován za slabého, malého a vydaného ostatním na milost a nemilost, zatímco Izraelec se stal synonymem mládí, průkopnického ducha, nezávislosti a připravenosti bojovat za svou zemi. Rozpor mezi Židem z diaspory a izraelským Židem je zakořeněn hluboko v mysli Izraelců a přispívá mocným podílem k formování izraelské identity.

Rozkol způsobený rozporem mezi Židem z diaspory a izraelským Židem je zakořeněn hluboko v izraelské psychice.

Když Izraelci mluví mezi sebou o Izraeli, nikdy neřeknou „Izrael“, ale vždycky Ha’Aretz, což znamená doslova „Ta Země“ (s velkým „Z“). Když někdo emigruje do Izraele, v hebrejském jazyce tzv. „stoupá“, a když člověk Izrael nadobro opustil a připojil se k diaspoře, pak „sestoupil“.

V dnešní době je diaspora pro mnoho Izraelců místem, kde mohou Židé vydělávat spoustu peněz a žít snadný život: „Kdo je to sionista v diaspoře? Žid, který žádá Žida, aby dal peníze na to, aby třetí Žid mohl odjet do Izraele.“

Jak by Izraelci chtěli, aby je viděli ostatní

Izraelci se nikdy nezačali považovat za součást Blízkého východu. Když se Bůh zeptal Mojžíše, kam by chtěl vést Izraelity, chtěl se prý Mojžíš (který trpěl těžkou poruchou řeči) vypravit do Kanady a odpověděl: „Ka... Kaan... Kaaaan...“ – „Tak tedy Kanaán,“ souhlasil Všemohoucí. Zbytek už všichni známe.

To je nejlepší vysvětlení, které Izraelci mají pro to, že je jedna třetina takzvané Země zaslíbené ve skutečnosti zcela pustá a nemá žádné zásoby ropy a že okolo ležící státy nejsou úplně ten typ sousedů, se kterými se člověk ráno pozdraví v předzahrádce. Izraelci by chtěli být Američany, ale spokojili by se i s tím být Evropany. Byli by rádi vnímáni jako amerikanizovaní evropští průkopníci, kteří se vydávají do divoké bujné vegetace a zasněžených hor budovat moderní demokratický stát. Tak tomu ovšem v první polovině minulého století také bylo.

Jak si myslí, že je vidí ostatní

Izrael je jako dívka, které opravdu záleží na tom, co si o ní její spolužáci myslí, ale předstírá, že je jí to fuk. (Ona slečna má také problém s oblékáním a osobní hygienou.)

„Celý svět je proti nám,“ říkají Izraelci – někdy z legrace, ale často vážně –, když je cizinci kritizují. Izraelci rozdělují celý zbytek světa zhruba na tři skupiny: skupinu, která je má ráda, skupinu, která je vehementně proti nim, a skupinu, která je k jejich existenci naprosto lhostejná. Poslední skupina zjevně trpí nedostatkem informací a musí být poučena, aby se stala součástí první skupiny.

Třetina takzvané Země zaslíbené je ve skutečnosti zcela pustá, nemá žádné zásoby ropy a okolo ležící státy nejsou úplně ten typ sousedů, se kterými se člověk ráno pozdraví v předzahrádce.

Druhá skupina představuje značnou hrozbu, neboť se spojila s nepřítelem. Někdy však dochází k trochu zmatečným závěrům: pokud izraelská gymnastka na mistrovství světa skočí z bradel dvojité salto, při dopadu porazí kameru a dostane od porotců známku horší než 9,9, rozhodčí jsou okamžitě považováni za antisemity. Umístit se na druhém (či dokonce horším) místě v jakékoli mezinárodní soutěži je v mysli rozzuřeného Izraelce okamžitě připisováno blízkovýchodní politice. Pokud ve vaší zemi osobně nepřivítáte druhořadého izraelského politika, budete navždy označeni za „proarabské“. Převládajícím principem je: „Jste buď s námi, nebo proti nám.“

Ti, kteří mají Izraelce rádi, se však setkají s takovou vřelostí, přátelstvím a pohostinností, která je jinde vyhrazena jen členům rodiny.

Jak vidí ostatní národy

Ještě v minulé generaci byla třítýdenní cesta do zahraničí něčím, co Izraelci tři měsíce plánovali a pak o tom další tři roky mluvili. V dnešní době cestují, co to jen jde: již mezi lety 2003 a 2005 vycestovalo nejméně 80 % Izraelců do zahraničí alespoň jednou. Izraelec je kritik, a ať už se s daným národem setkal tváří v tvář, nebo ne, má na tu „pakáž“ jasný názor. Izraelci například s jistotou prohlašují, že všichni Francouzi jsou nafoukaní, Angličané jsou fotbaloví chuligáni, Thajci jedí psy, Američané jsou naivní, Švýcaři žijí v krajině jako z pohlednic a mají vše kromě smyslu pro humor, staří Číňané mají zásoby moudrých rčení a švédské ženy přitahují muži tmavší pleti (samozřejmě Izraelci).

Izraelec je kritik, a ať už se s daným národem setkal tváří v tvář, nebo ne, má na tu „pakáž“ jasné názory.

Jak se vidí Izraelci navzájem

Za sedmdesát let existence neměl Izrael příležitost osvojit si pocity rozdělení světa na „my“ a „oni“. Znají spíše „já“ a „zbytek světa“. Žádný Izraelec necítí zábrany, když jde o vymýšlení vtipů o Izraelcích jiného původu.

Zvláštní vztahy

Amerika je velký, vševědoucí, starostlivý strýc Izraele (který má jen náhodou největší, nejbohatší a nejaktivnější židovskou komunitu na světě).