Národní identita

Číňané nemají potřebu xenofobie, protože nemají důvod k závisti. Ne každému se poštěstí narodit se do nejstarší nepřerušeně existující civilizace na Zemi.

Jméno Zhongguo (Čung-kuo, Říše středu) pro Čínu poprvé použila dávná dynastie Čou, která samu sebe považovala za střed a centrum nejen civilizovaného světa, ale i celého vesmíru. Tuto víru ještě posiluje letmý pohled na označení, která Čína v průběhu věků měla: „božská země“, „velká země“, „vzkvétající“, nebo docela jednoduše „velká“. Zatímco některým národům se zdá velikost Číny zdrcující, Číňané jsou na svou ohromnou proměnlivou krajinu hrdí – čím větší, tím lepší.

Číňany jako národ, který se vždy cítil být ve středu dění, velmi těší být v centru pozornosti, ve společnosti, obklopení hlukem. Narodili se sice proto, aby mluvili a jedli (obojí v ohromujících objemech), jsou ale také velmi pracovití a praktičtí – rostoucí ekonomika se o sebe sama nepostará.

Číňany jako národ, který se vždy cítil být ve středu dění, velmi těší být v centru pozornosti, ve společnosti, obklopení hlukem.

Jsou houževnatí, a tak zatímco ostatní národy hledají útočiště v pořádku nebo se stahují do sebezpytování uprostřed chaosu, Číňané jdou nevzrušeně dál a čekají, až se proud znovu obrátí. Když jste zhong guo ren (Číňan), jste odlití ze stejné formy jako Konfucius – moudří, filozofičtí, stoičtí. Tak proč se znepokojovat?

Za poklidnou fasádou se však ukrývá zuřivý nacionalismus. Pro syny a dcery Říše středu je jejich země citovou záležitostí, která si zaslouží vlastenecké písně, rudé šátky a burcující hesla. Dokonce i když vyštracháte Číňana, který je kritický ke své lidové republice, ukáže se, že je v něm hluboce zakořeněná hrdost na zemi jeho předků. Žádný jiný národ se Říši středu nemůže ani zdaleka rovnat.

Cizinci by se nikdy neměli nechávat strhnout a Čínu kritizovat. Svět si láme hlavu, co by se stalo, kdyby se celá země s 1,4 miliardami lidí rozhodla v jednu chvíli vyskočit a společně dopadnout na zem. Raději je nepokoušejte a nechtějte to zjistit.

Jak vidí ostatní

Každý, komu šťastný osud nedopřál narodit se jako Číňan, je „cizí ďábel“. Spousta těchto ďáblů má velké nosy a zvláštní zvyky, mezi nimiž je pojídání páchnoucího sýra jen jednou z mnoha nepochopitelných podivností. V jejich přítomnosti nasazují Číňané tón slovutného univerzitního profesora vítajícího ročník roztěkaných prváků.

Každý, komu šťastný osud nedopřál narodit se jako Číňan, je „cizí ďábel“.

Pokud jde o jejich východní sousedy, při konverzaci s Číňanem je třeba mít vždy na paměti jednu věc, a to: Číňané Japonce prostě nemají rádi. Je to dlouhý příběh, trvá už několik století, a většinou se týká válek, plenění a znásilňování, drancování a vykrádání jazyka. Přiznat, že máte rádi Japonce, je přinejmenším podezřelé, v horším případě jde přímo o vlastizradu.

Jižní a Severní Korejce považují za své mladší bratry, prvnímu nabízejí přátelství, druhému varování – a občas taky kapesné výměnou za vstřícné chování a zřeknutí se divokých nukleárních výbuchů. Na Indy pohlížejí jako na velký potenciál matematických mozků, kteří konkurují domácím talentům při získávání pracovních pozic v Silicon Valley. Zbytek Asie je prostě zbytek Asie. Buď je tak jako tak pod silným vlivem Číny, nebo je příliš nevýznamný, aby stálo za to se jím zabývat.

Evropany Číňané uznávají pro jejich historii a kulturu, i když nesahá tak daleko do minulosti jako ta čínská. S Američany mají komplikovaný vztah plný vzájemné lásky a nenávisti. S upřímným zápalem se brání zásahům do svých národních záležitostí, jsou ale vždy připraveni importovat jejich kapitalistické nápady, značkové zboží a televizní pořady.

Evropany Číňané uznávají pro jejich historii a kulturu, i když nesahá tak daleko do minulosti jako ta čínská.

Na Rusko obývané svalnatými alkoholiky, obchodními magnáty, útlými gymnastkami a matematickými odborníky pohlížejí jako na svého bývalého staršího bratra. Ačkoli je Rusko jejich dobře známý soused, s nímž sdílejí dlouhou společnou hranici, stále ho bedlivě sledují – což je důsledek přetrvávajícího napětí způsobeného teritoriálním hašteřením během studené války. Na druhou stranu je však spojuje nedůvěra vůči Americe a ruku v ruce vetují všechny důležitě znějící strategie, o jejichž realizaci by Washington mohl snít.

Ačkoli je Rusko jejich dobře známý soused, s nímž sdílejí dlouhou společnou hranici, stále ho bedlivě sledují.

S mnoha africkými zeměmi má Čína přátelské vztahy – ve smyslu solidarity s rozvojovým světem a dohod o výměnách postgraduálních studentů. Průměrný Číňan toho sice o Africe moc neví, vláda se ale snaží pod rouškou přátelství posilovat s těmito oblastmi vzájemné vazby a vysílat přitom podprahová sdělení typu „svou ropu dejte raději nám než Západu.“

Zbývající části světa jsou Číňanům naprosto lhostejné.

Rasa

Číňané jsou rasisti – podobně jako jsou neúmyslnými rasisty třeba děti. Nechtějí nikomu ublížit, ale protože nemají možnost poznat jiné rasy zblízka (jinak než v televizi), jsou naprosto fascinovaní pokud se s nimi osobně setkají. Neváhají jim sdělit, co si o nich myslí, a tam, kde ostatní opatrně přešlapují, se s chutí vrhají do generalizování a zavedených stereotypů.

Světové summity jsou pro Číňany velkým potěšením. Účastníky nedělí geopoliticky podle zemí, ale antropologicky podle ras. Bai ren (běloši) jsou podle nich jako vždy příliš všeteční, zong zhong ren (lidé se snědou kůží včetně obyvatel jižní Asie a Latinské Ameriky) nejspíš přemýšlejí, co bude k večeři, hei ren (černoši) se někam zatoulali a vůbec se nestarají, co se okolo nich děje, takže na seriózní práci a prokazování patřičné úcty zůstávají zase jen huang zhong ren (lidé se žlutou barvou pleti).

Mladší generace jsou s jinými rasami více obeznámené, někdy jdou dokonce až tak daleko, že se s nimi vídají.

Mladší generace jsou s jinými rasami více obeznámené a někdy jdou dokonce až tak daleko, že se s nimi vídají. Hledí na ně tudíž s mnohem menší fascinací a méně rasisticky. Svou rasu však stále považují za nejlepší, protože: není líná, nesmrdí a není hrubá, neuctivá, zaostalá, krutá nebo zhýralá.

Etnické menšiny

Na 92 procent Číňanů jsou etničtí Chanové, což znamená, že více než 9 z 10 obyvatel země snadno splyne a ztratí se v ohromné homogenní mase. To jsou lidé, které svět obvykle považuje za „Číňany“. Zbytek Říše středu je rozdělen mezi 55 „minorit“, které výměnou za své místo na slunci přispívají svou barevnou stopou do etnické tapisérie Číny. Zpívají, tančí, točí se, krouží, dovádějí a hopsají, natřásají se a poskakují, to vše v působivých krojích vyvedených v pestrých barvách. Září a radují se z toho, že jsou součástí silné země. A jelikož je jich tak málo, relativně vzato, mají zelenou a mohou se s radostí a bez obav množit. Nikdo přece nechce, aby vymřeli – pak už by opravdu vypadali všichni Číňané stejně.

Každý, kdo by chtěl zpochybňovat význam jejich národností, může navštívit Čínský etnicko-kulturní park v Pekingu, což je něco mezi zábavním parkem a antropologickou expedicí. Jeho více než 45 hektarů plochy je věnováno expozicím exotických kultur a architektury. Některé z nich možná poznáte - například korejské, mongolské a ruské národy pozoruhodně připomínají Korejce, Mongoly a Rusy.

Číňané v zahraničí

Číňané, kteří se narodili nebo vyrostli v zahraničí, se dělí do dvou skupin:

chvályhodní a loajální ke své vlasti, kteří hovoří jazykem předků;

bezectní a bezcitní zrádci, kteří ho zapomněli, nebo kteří jím nikdy ani nemluvili. „A ty jsi kdo? Číňan? Cože, ty neumíš čínsky? Ai ya, taková ostuda. Černá skvrna své rodiny a svého národa.“

Jednou z nejhorších urážek pro Číňana je, řeknete-li mu, že je „banán“ – navenek žlutý, uvnitř bílý.

Číňané žijící v zahraničí jsou podle svých kvalit rozdělení do následující hierarchie:

ti, kteří mluví čínsky plynule jako svým mateřským jazykem, jsou velmi obdivovaní a vzbuzují nekonečný úžas (což je oprávněné ocenění za všechny probrečené odpolední kurzy, které museli absolvovat);

ti kteří se (na poměry cizinců) částečně domluví, bývají chválení za svou snahu;

ti, kteří jazyk zapomněli, ale snaží se ho znovu naučit, se setkávají s vlídným politováním a podporou;

ti, kteří čínsky nemluví, ale rádi by se to naučili, jsou odsuzovaní (pro svou lenost);

ti, kteří čínštinu neovládají, a ani se ji nehodlají naučit, jsou zcela odepsaní a nezaslouží si požehnání, jehož se jim dostalo, když se narodili s čínskou tváří.

Pokud někdo vypadá jako Číňan, pak to prostě je Číňan bez ohledu na to, kde se narodil, jaké je národnosti, v jaké kultuře a pod jakými vlivy vyrůstal – a má kulturní povinnost mluvit jazykem svých předků. Vzezření a řeč spolu musí ladit. Proto taky Číňany tak vyvede z rovnováhy, když cizinec otevře pusu a spustí plynulou mandarínštinou.

Jednou z nejhorších urážek pro Číňana je, řeknete-li mu, že je „banán“ - navenek žlutý, uvnitř bílý.

Jak vidí sami sebe

Někde hluboko v srdci obyvatelé Říše středu, dávno zbavení svých dynastií a synů nebes (císařů), stále věří, že stojí v centru veškerého dění. Pokud kdy v tomto ohledu existoval slabounký stín pochybností, pak olympijské hry konané v roce 2008 v Pekingu celému světu ukázaly, že Čína nejenže dokáže uspořádat kolosální show (a konkurovat Severní Koreji svou hodinářsky seřízenou vojenskou precizností), ale také samolibě vyžaduje úctu i od těch nejvzdálenějších zemí. Bylo to představení, které si nikdo netroufl zpochybnit. Jasně potvrdilo to, co Čína vždy skrytě předpokládala, totiž její převahu nad méně fyzicky synchronizovanými civilizacemi.

Olympijské hry konané v roce 2008 v Pekingu celému světu ukázaly, že Čína nejenže dokáže uspořádat kolosální show, ale také samolibě vyžaduje úctu i od těch nejvzdálenějších zemí.

Ponecháme-li však potomky nebes a okázalé monumentální choreografie stranou, považují Číňané sami sebe především za praktické, stoické, vyrovnané a tvrdě pracující, schopné dosáhnout velkých věcí a významně přispět celému světu. Jsou nezřízeně pyšní na to, že kromě obrovské spousty dalších věcí vynalezli kompas (bez něhož by byl celý svět ztracený), papír (bez kterého by neexistovaly knihy), knihtisk (rovněž), porcelán (žádné krásně sladěné servisy), hedvábí (žádná dekadence), těstoviny (co by probůh v Itálii jedli?), trakař (jak by se bez něj civilizace přepravovala?) a zubní kartáček se štětinami.

Jsou nezřízeně pyšní na to, že kromě obrovské spousty dalších věcí vynalezli kompas, papír, knihtisk, porcelán, hedvábí, těstoviny, trakař a zubní kartáček se štětinami.

Tchaj-wan a Tibet považují Číňané prostě za součást Číny. V centrálních oblastech Číny je Tchaj-wan dokonce vnímaný jako čínštější než Hongkong, který je coby bývalá britská kolonie plný cizích ďáblů. Všichni však mají na starost mnoho důležitějších věcí než je geopolitika, například pohnout nebem i Zemí, aby jejich dítě v čínské hře života trumflo ostatní děti.

Jak chtějí být vnímáni ostatními

Přesně tak, jak se sami vidí. Jako dynamická, přívětivá a moudrá síla, se kterou je třeba počítat.