Národní identita

Fyzika strachu

Žádný matematický model nedokáže adekvátně vysvětlit schopnost čmeláka létat. Stejně tak neexistuje ekonomický zákon, podle kterého by se mělo Švýcarům tak nechutně dařit. Vnitrozemský národ, jehož domácí trh je menší než Londýn, má čtyři různé oficiální jazyky, nulové přírodní zdroje s výjimkou energie z vodních elektráren, trochu soli, ještě méně ryb a žádné zajištěné trhy pro svou produkci skrze kolonie či členství v nějakém obchodním uskupení, by měl již dávno tvrdě dopadnout na zem. Místo toho jsou Švýcaři jediným národem, vedle něhož Němci vypadají jako flákači, Francouzi jako banda křupanů a Texasané jako chudáci. Švýcarský frank je jistější tutovka než zlato a švýcarská ekonomika pevnější než stěny Matterhornu.

Švýcaři jsou jediným národem, vedle něhož Němci vypadají jako flákači, Francouzi jako banda křupanů a Texasané jako chudáci.

Švýcaři se řadí do první trojice národů s nejvyšším příjmem na hlavu na světě. Může nás však těšit, že je to ani trochu netěší. Stále tvrdí, a to již od vzniku původního spojenectví tří kantonů v roce 1291, že jejich úspěch představuje pouze dočasnou záležitost a že to všechno brzy špatně skončí. Tvrdošíjně odmítají uvěřit, že se jim neskutečně daří, a dokonce zpochybňují čísla, která to potvrzují. Takže jako ten chudák osel, který se hnal za mrkví, táhnou Švýcaři svou společnou káru ještě rychleji za cílem, kterého dosáhli už před mnoha lety.

Toho čmeláka možná udržuje ve vzduchu blažená nevědomost. Švýcaři však ani náhodou nelétají tak vysoko díky nevědomosti, nýbrž díky strachu, že jednoho dne přijdou o všechno, o co usilovali.

Federální záležitost

Švýcarsko je federací tvořenou 26 kantony, z nichž tři jsou rozděleny na polokantony. (Polokanton je pořád lepší než žádný kanton.) Tyto kantony silně připomínají miniaturní státy: jsou financovány z vlastních zdrojů, zavádějí vlastní daně a utrácejí je dle svého uvážení – od vlastních soudů a policejních sborů přes vzdělání až po řidičské zkoušky. Některé z nich byly v minulosti suverénními státy a mnohé se za ně stále považují.

Kantony připomínají miniaturní státy. Některé z nich byly v minulosti suverénními státy a mnohé se za ně stále považují.

Kantony sestávají z téměř tří tisícovek zcela nezávislých obcí; každá z nich činí vlastní rozhodnutí v takových záležitostech jako systém sociálního zabezpečení, plyn, elektřina a voda, místní silnice a státní svátky.

Kdo tento návod na katastrofu řídí? Na jedné straně federální vláda, na druhé pak švýcarská veřejnost prostřednictvím jedinečného a výkonného přímého volebního systému. Jelikož co tři měsíce hlasuje o každé myslitelné záležitosti, vypadá to, že švýcarský pes skutečně vrtí svým ocasem.

Jelikož Švýcaři co tři měsíce hlasují o každé myslitelné záležitosti, vypadá to, že švýcarský pes skutečně vrtí svým ocasem.

Teprve když člověk zvenčí vstřebá různorodou a nezávislou podstatu švýcarského federálního systému a rozdíly v jazycích, kultuře a tradicích této země, může začít chápat onen často nadhazovaný výraz „Švýcaři ve skutečnosti neexistují“. Nicméně zde jsou, schovaní uprostřed západní Evropy, v zemi, jejíž pojmenování v různých jazycích zní Schweiz, Suisse, Svizzera či Switzerland. Lidé, kteří zde žijí, se návštěvníky snaží ze všech sil přesvědčit, že nejsou žádnými „Švýcary“, ale spíš Curyšany, Berňany, Vaudy, Lugaňany, Ženevany... seznam je stejně dlouhý jako výčet místních údolí. Všechny je spojuje červený švýcarský pas a odhodlání v ničem se nepodobat obyvatelům vedlejšího údolí. Ve svém odhodlání odlišovat se od všech ostatních si však jsou všichni Švýcaři pozoruhodně podobní.

Tři jsou společnost

Pro pomyslné severo-jižní rozdělení mezi francouzsky a německy mluvící obyvatele švýcarská média vymyslela termín Röstigraben, který však poněkud ztrácí na síle při překladu („příkop smažených brambor“). Rösti (vyslovuje se „reštý“) je bramborový pokrm oblíbený u obyvatel Bernu. Zbytkem Švýcarska je považovaný za symbol pomalé, pevné, spolehlivé, ale škrobené mentality německy hovořících Švýcarů. Frankofonní Švýcaři používají pro ty, kteří žijí za řekou Sarine (Sána), jež protéká přímo příkopem smažených brambor, termín Outre-Sarine, čímž chtějí říci, že všichni ti na druhém břehu v německy mluvících oblastech jsou společensky nepřijatelní.

Jakékoli třenice rychle vyřeší to nejlepší mazadlo, které lidstvo zná: peníze.

Druhý předěl, který se táhne z východu na západ mezi italsky a německy mluvícími obyvateli, se jmenuje Alpy.

Vzájemné napětí mezi Teutony, Galy a Latiny už celé věky vyvolává veškeré možné nesváry jako rozdělování Belgie a Kanady, neřkuli Severního Irska či dokonce bývalé Jugoslávie. I ve švýcarském brnění se občas objeví trhliny – například v podobě nezávisle smýšlejících separatistů z francouzsky hovořící části kantonu Bern, kteří si v roce 1978 odhlasovali nový kanton Jura, ovšem až poté, co odpálili nějakou tu bombu.

Rozdíly se nejlépe ukážou při hlasování každé tři měsíce. Německy mluvící obyvatelé hlasují pro status quo a silně podporují ochranu životního prostředí. Zbytek země, včetně německy hovořící Basileje (která je součástí Švýcarska pouhých pět set let), hlasuje radikálněji. Tajemství švýcarské jednoty spočívá v tom, že obyvatelé mají jen málo důvodů k nespokojenosti a k tomu pohotové řešení pro jakoukoli stížnost vůči svému volebnímu systému. Realističtější – a poněkud cyničtější – vysvětlení je takové, že jakékoli třenice rychle vyřeší to nejlepší mazadlo, které lidstvo zná: peníze.

Jak vidí sami sebe

Švýcaři si udržují zdravou víru, že v podstatě vše, co pochází z jejich země (a ideálně z jejich vlastní oblasti), je to nejlepší, zejména lidé. Takže když supermarket nabízí v akci italské jahody za poloviční cenu, Švýcaři budou i nadále kupovat místní plody, protože právě ty jsou prostě nejkvalitnější.

Jen zřídkakdy se o svých krajanech vyjadřují vlídně. Obyvatelé měst pohrdají svými venkovskými bratranci coby předpotopními a naivními ňoumy; venkované pak k měšťákům chovají hluboké podezření, že jsou příliš nóbl a zjemnělí, čímž si nebetyčně škodí.

Jen zřídkakdy se o svých krajanech vyjadřují vlídně.

Aby toho nebylo málo, mezi švýcarskými městy panuje silná řevnivost. Curych s mezinárodním letištěm, vyspělým průmyslem a hladce fungujícím finančním sektorem sám sebe považuje za jediné švýcarské město světové třídy. Nicméně obyvatelé Bernu s neskrývanou spokojeností poukazují na to, že Curych není hlavním městem.

Stovky Basilejců a Curyšanů denně dojíždějí do druhého města, spíš než by se do něho přestěhovali.

Berňané považují Curyšany za pouhé pragmatické bankéře. Pomalí Berňané i uhlazení Curyšané se pak dívají spatra na Basilejce. Jelikož se Basilej nachází nebezpečně blízko Francie a Německa a je sídlem nejvíc zapáchajících švýcarských odvětví, má se za to, že je těmito vlivy kontaminovaná, a tudíž ne až tak švýcarsko-německá. Basilejci se tomu však brání svým brilantním humorem a nenechají si ujít žádnou příležitost, jak si z ostatních měst pořádně utahovat. Stovky Basilejců a Curyšanů (pevně přesvědčených, že žijí na tom nejlepším místě) denně dojíždějí do druhého města, než aby se do něho přestěhovali.

Podobně jako Basilej i Ženeva má pověst ne tak úplně švýcarského města. Každý den do ní proudí přes hranice tisíce Francouzů, kteří zde pracují, a rodným jazykem pětiny obyvatel města je angličtina. Co se „švýcarskosti“ týče, Ženeva očividně prohrává s menším Lausanne.

Podobná řevnivost existuje mezi městy Lugano a Locarno v kantonu Ticino, které většina turistů snadno zamění, místním však připadají jako rozdílné světy. Obě však své nepřátelství brzdí, jelikož se musí klanět před mnohem menší Bellinzonou, která je hlavním městem tohoto kantonu.

Jak vidí ostatní národy

Byť jsou Švýcaři spokojení se svými jahodami, stále je sužují pochybnosti o většině ostatních věcí. Tou nejvážnější je obava, že někdo jiný možná přišel na to, jak některé věci dělat lépe než oni. V důsledku toho toužebně nakukují do vedlejšího údolí a odtamtud na všechny národy na světě.

Po důkladném a dlouhém rozvažování Švýcarsko v roce 2002 konečně vstoupilo do OSN, členství v EU a NATO je však stále v nedohlednu. Oficiálně proto, že tento krok by ohrozil jejich jedinečný demokratický systém a neutralitu. Neoficiálně mají Švýcaři pocit, že nejsou dostatečně významní pro vstup do takových vznešených uskupení, a neochvějně lpí na své nezávislosti a švýcarském franku. Obyvatelé hlasovali proti vstupu do EU, protože je nikdo nedokázal přesvědčit, že členstvím v tomto klubu chudých příbuzných něco získají. Přetrvává v nich však drobná obava, že možná učinili špatné rozhodnutí.

S Amerikou mají Švýcaři dlouholetý milostný vztah. To proto, že Spojené státy ztělesňují všechno, čím Švýcarsko není.

S Amerikou mají Švýcaři dlouholetý milostný vztah. To proto, že Spojené státy jsou vším, čím Švýcarsko není. Amerika je obrovská a jednotná. Švýcarsko je malé a různorodé. Švýcaři si představují Američany jako nevázaně žijící extrovertní kovboje, kteří se bez omezení potulují po rozlehlých plochách nedotčené země, zatímco oni se lopotí pod přísným byrokratickým systémem a společenskými předpisy, které na ramena každého občana kladou těžké břímě zodpovědnosti. Největší divočina, kterou může Švýcar udělat, je koupit si americké auto; a mnozí tak činí.

Britové mají jejich obdiv za to, že si podmanili půlku světa a necítili se kvůli tomu provinile; a že to vše následně ztratili, a přitom to nebrali jako nezdar. Švýcaři je stále považují za gentlemany popíjející čaj, a to navzdory hordám fotbalových chuligánů řádících na stadionech po celé Evropě.

Němci se těší neskrývané neoblíbenosti za to, že jsou nesmírně sebejistí, nehledě na to, že umí tak dobře německy. Švýcaři nicméně zároveň na německou sebejistotu potají žárlí. Francouzi berou kolektivním Švýcarům dech svým šarmem, kultivovaností a uměním žít. A Rakušané představují příhodný terč mnoha vtipů.

Největší divočina, kterou může Švýcar udělat, je koupit si americké auto; a mnozí tak činí.

Švýcaři sice zbožňují všechno z ostatních zemí, ale v malých dávkách. Je třeba mít na paměti, že je velký rozdíl mezi tím, když něco pochází „z jiné země“ a „ze zahraničí“. Jelikož Švýcaři mají problém definovat, co je švýcarské, je zjevné, že budou mít také problém s definováním toho, co je zahraniční. Téměř 23 % občanů Švýcarska tvoří cizinci. Aby člověk získal švýcarské občanství, musí mít švýcarské rodiče nebo švýcarského partnera nebo musí být umělcem (ještě lépe bohatým umělcem) nebo žít v zemi minimálně deset roků.

Neustále rostoucí skupina cizinců uprostřed jejich populace poskytuje Švýcarům dokonalé alibi pro všechno, co je třeba jen trochu nedokonalé.

Tato neustále rostoucí skupina cizinců uprostřed jejich populace poskytuje Švýcarům dokonalé alibi pro všechno, co je třeba jen trochu nedokonalé. Špatná obsluha v restauraci, neupravené zahrady, příliš hluční sousedé, špinavá auta, oblečení neodpovídající poslední módě – za to všechno může oblíbený obětní beránek. S chápavým pohledem je poskytnuto vysvětlení, že ty problematické osoby nejsou Švýcaři; nejsou to dokonce ani turisté, kteří si mohou dělat, co chtějí, ale Ausländer – tedy cizinci.

Jak je vidí ostatní národy

Jsou přesvědčení, že zbytek světa je podrobuje neustálé kontrole a kritice. Provádějí to sami na sobě, z čehož usuzují, že to musejí dělat i druzí. Otřepané obrazy vysokých hor, hodinek, sýrů, čokolády a zlatých cihel se zakládají na pravdě.