NÁRODNÍ IDENTITA

Historicky vzato Portugalci ukázali zbytku Evropy záda a obrátili se sami k sobě: k pevně spjaté rodinné skupině, která si stále vysoce cení formálnosti a staromódní zdvořilosti a které pocit soudružnosti umožnil zachovat si nezávislost. Hranice Portugalska se Španělskem je jednou z nejméně měněných hranic v celé Evropě: od roku 1297 si zachovává prakticky stejnou podobu.

Být Portugalcem znamená být zdrženlivý: přehnanou gestikulaci přenechávají svým středozemním bratrancům.

Poloha na periferii Evropy Portugalcům vyhovuje. Sdílejí sice školní třídu s ostatními Jihoevropany, ale jsou to ty plaché děti, které sedí vzadu a doufají, že si jich nikdo nevšimne. Být Portugalcem znamená být zdrženlivý: přehnanou gestikulaci přenechávají svým středozemním bratrancům. Možná je to tím, že Portugalci nejsou vystaveni žáru Středomoří: jejich temperament je navždy ochlazen Atlantikem, jehož příboj dotírá na západní a jižní pobřeží jejich země. A východní a severní hranice země jsou vklíněné do Španělska, jejich historického soka v lásce i válce. Jsou sevření ze všech stran, a proto mají sklon držet se zpátky.

Jak vidí sami sebe

Portugalci se považují za obrovskou rodinu. V zemi nejsou skupiny, které by usilovaly o nezávislost nebo si stěžovaly na útlak, a Portugalci tak za všech okolností táhnou za jeden provaz.

Portugalci za všech okolností táhnou za jeden provaz.

Také se považují za národ velkých objevitelů, kteří v opravdu obtížných dobách rádi hledají nová útočiště. Portugalským komunitám se daří na tak odlišných místech, jako je Venezuela, Jihoafrická republika, Lucembursko nebo Kanada.

Portugalci se považují za tolerantní a otevřené, ačkoli jsou vášnivě loajální k sobě navzájem i ke zvyklostem své země. Portugalsko bylo a stále je jednou z etnicky nejrozmanitějších zemí jižní Evropy. Když v roce 1974 skončila diktatura, která zemi několik desetiletí řídila, zaklepalo na dveře Portugalska přes půl milionu lidí z bývalých kolonií, které nově získaly nezávislost – převážně z Angoly a Mosambiku. Všichni byli vpuštěni dovnitř. Pro Portugalce nebyli tito lidé ani tak cizinci, jako spíš příbuzní ze zámoří.

Portugalsko působí jako země mořských rybářů, z nichž také bývají dobří číšníci, a občas vyplodí šikovné fotbalisty.

Když Británie předala Hongkong zpět Číně, víceméně tím obyvatelům Hongkongu zamávala na rozloučenou. Když Portugalsko v roce 1999 udělalo totéž se sousední kolonií Macao, umožnilo každému z jeho obyvatel stát se portugalským občanem. Totéž platilo pro Gou v Indii a Východní Timor v Indonésii: každý, kdo tam dříve žil, si mohl nárokovat portugalské občanství.

Středobodem večerního programu portugalské rodiny bývá čas vysílání brazilských telenovel.

Národy bývalých portugalských kolonií jsou jako vzdálení bratranci s odlišnými jmény, ale podle Portugalců stále patří do jejich rozvětvené rodiny. Jsou vítáni a mohou kdykoliv přijet a zůstat, jak dlouho se jim zlíbí.

Jak je vidí ostatní

Jelikož Portugalsko sdílí Pyrenejský poloostrov se Španělskem, zbytek světa má obvykle za to, že Portugalci jsou středozemní národ. Portugalsko působí jako země mořských rybářů, z nichž také bývají dobří číšníci, a občas vyplodí šikovné fotbalisty; podle mnohých je to místo, kde se lidé jmenují José, hrají na kytaru, jedí paellu a grilované sardinky a kdysi měli slavného lodivoda jménem Henry.

Ve skutečnosti jsou Portugalci národ atlantický, vehementně nezávislý na Španělsku. Jméno José je zde skutečně časté – ale neříkejte jeho nositelům „Chosé“ jako ve španělštině, v Portugalsku jsou „Žozé“. Také mají rádi kytaru, ale je to portugalská kytara, která hraje fado, nikoli flamenco. A jejich pokrm z rýže a mořských plodů je arroz de marisco, ne paella. Portugalsko se možná v mnoha věcech Španělsku podobá, ale rozhodně není španělský satelit.

Nestředomořský charakter Portugalska vás může překvapit. Dnešní Portugalci jsou potomci někdejší koloniální mocnosti, která snadno vstřebala značné množství přistěhovalců ze svých bývalých kolonií. Ale i když nejsou středomořský národ, stále jsou to Jihoevropané se zvláštnostmi a pomalým životním tempem, které lze očekávat v zemi se slunečným podnebím, kde mají lidé jen zřídkakdy naspěch.

Zvláštní vztah

Zvláštní vztah Portugalska a Brazílie se velmi podobá vztahu mezi Velkou Británií a USA. Bývalá kolonie zde překonala svého kolonizátora a její kultura prostupuje každý aspekt jejího zakladatelského národa. Středobodem večerního programu celé rodiny bývá vysílání brazilských telenovelas. Telenovely prezentují dramatické výkony půvabných dlouhonohých žen a „pravých chlapů“ na exotických místech, samozřejmě s nezbytnou dávkou fofoca (skandálů a intrik) – tato opojná směs je natolik populární, že pokud chcete být cool, musíte občas prohodit pár frází z brazilské portugalštiny, například Tudo bem? (Jak to jde?) nebo ciaozinho (čauky).

Portugalci jsou poměrně hrdí na kouzlo nového světa, které Brazilci přinášejí do starosvětského Portugalska.

Portugalci také zjišťují, že po několika caipirinhas, tedy oblíbených brazilských koktejlech, lépe tančí na brazilské rytmy, které vládnou v mnoha klubech.

Než Portugalsko vstoupilo do Evropské unie, mohli sem Brazilci volně cestovat. I dnes je v zemi početná populace brasileiros, většinou jde o příslušníky vzdělané elity, která využívá Portugalsko jako odrazový můstek na cestě do Evropy. Portugalci jsou poměrně hrdí na kouzlo nového světa, které Brazilci přinášejí do starosvětského Portugalska, přestože ne všem jejich kulturní zvyky vyhovují.

Brazilci mají sklon považovat Portugalce za podivné, staromódní a lehce otupělé. Portugalci jsou zase poněkud přecitlivělí vůči postoji lidí z bývalých portugalských kolonií, zejména Brazílie. Nejen že brasileiros mají v Portugalsku spoustu peněz a sexu a „je jich všude plno“, ale často z nich vyzařuje samolibý pocit nadřazenosti. Portugalci svým brazilským bratrancům rádi připomínají, že většina jejich místních názvů, jejich státní náboženství i jejich jazyk pocházejí z Portugalska. Kdo by tvrdil, že se od svých portugalských kořenů úplně odstřihl, ten by si uřízl opravdovou ostudu.

Ne až tak zvláštní vztah     Španělé možná nejsou špatní sousedé, ale Portugalci je nesnášejí.

Portugalci nemají rádi, když si je lidé pletou se Španěly. Když je cizinec osloví španělsky, raději odpoví anglicky nebo francouzsky. Španělsko je soused s velkým domem a cypřišovci, které Portugalsku stojí ve slunci. Když chtějí Portugalci do obchodu, musejí využít příjezdovou cestu svého španělského souseda. Všechna pozemní spojení se zbytkem Evropy vedou přes Španělsko. Španělé možná nejsou špatní sousedé, ale Portugalci je nesnášejí.

„Ze Španělska nepřichází dobrý vítr ani dobrá manželství,“ to je známé portugalské pořekadlo. Španělé upustili od okupace Portugalska už před 400 lety, ale historie válek a pohraničních půtek zasela hlubokou nedůvěru. Mnoho Portugalců stále tvrdí, že město Olivença ve španělské oblasti Extremadura patří jim, a dovolávají se smlouvy z roku 1815, na kterou Španělé příhodně zapomínají.

Dnešní portugalská ekonomika se odvíjí od té španělské a Portugalci s obavami sledují rostoucí vliv Španělska na portugalském trhu.

Přesto je odchod do Španělska známkou úspěchu a krokem ke slávě. Mnozí z nejlepších portugalských fotbalistů se chopili šance hrát za Real Madrid a nobelista Saramago se z Portugalska přestěhoval na španělský ostrov Tenerife. Portugalci svému velkému sousedovi v některých oblastech tiše závidějí. Vyvažují to tím, že se s ním snaží držet krok – když Španělsko něco dokáže, Portugalsko se vzápětí pokusí o totéž. Španělští námořníci kolonizovali půlku světa – a portugalští námořníci tu druhou. Známá smlouva z Tordesillas z roku 1494 rozdělila Nový svět mezi tyto dva příbuzné iberské národy.

Portugalci se vždy snažili držet se Španěly krok – když Španělsko něco dokáže, Portugalsko se pokusí o totéž.

Jedno portugalské přísloví zní: „A galinha da vizinha é mais gorda que a minha“ (Sousedova slepice je tlustší než moje). Takže když Španělé postavili v 16. století okázalý palácový a klášterní komplex El Escorial, portugalský král Jan V. se rozhodl je překonat a zadal stavbu ještě většího palácového komplexu Mafra severně od Lisabonu. Den co den na něm pracovalo 15 tisíc dělníků a po dokončení se pyšnil 5 200 dveřmi a 2 500 okny. V knihovně bylo tolik knih, že když ji navštívil Lord Byron, vznesl dotaz, jestli ještě vůbec nějaké zůstaly v Anglii. Králova marnotratnost bohužel zemi velmi úspěšně zruinovala a ta už nikdy potom nebyla jako dřív.

Autobusy z Portugalska zastavovaly na hranici se Španělskem, kterou museli lidé přejít pěšky.

Po většinu 20. století se Portugalsko ke svým sousedům otáčelo zády jako trucovité dítě. Cestování přes hranice nebylo podporováno. Dokud se země nestala plnoprávným členem EU, měla jen hrstku hraničních přechodů v horách a na řekách, které tvoří přirozenou hranici se Španělskem. Autobusy z Portugalska zastavovaly na hranici, kterou museli lidé přejít pěšky, a pak jim nezbylo než doufat, že na španělský autobus nebudou muset čekat příliš dlouho. Než se v 90. letech otevřel dálniční most, mohli jste se z portugalského Algarve vydat do Španělska vachrlatým přívozem z městečka Vila Real. Další možností bylo dopravit se do městečka Alcoutim, kde je řeka užší, a nechat se převézt přes hranici na člunu.

Předpověď počasí v televizi obvykle zobrazuje Portugalsko jako podlouhlou oblast plnou sluníček: východně od města Beja a severně od města Valença, kde by mělo být Španělsko, je prázdno. Meteorologové úspěšně zobrazili to, po čem touží mnoho Portugalců: že Španělsko prostě neexistuje.

Emigranti a přistěhovalci     Kryštofa Kolumba si nárokují Španělé a Italové, ale Portugalci dobře vědí, že žil na Madeiře.

Ale tím, kdo stále vzbuzuje vášně, je Kryštof Kolumbus. Nárokují si ho Španělsko i Itálie, ale mnoho Portugalců vám řekne, že žil na Madeiře, vzal si dívku z Madeiry a k plavbě do Ameriky ho inspiroval Porto Santo, ostrov sousedící s Madeirou. Portugalec může Portugalsko opustit, ale Portugalsko nikdy neopouští Portugalce.

Portugalci zemi opouštějí už od chvíle, kdy se začal používat termín „portugalská kolonie“.       Tento národ mírných, laskavých a domáckých lidí kdysi vládl říši, která sahala přes polovinu světa.

Table of Contents

Národní identita