Národní identita

Varování na úvod

Řekové jsou ztělesněním protikladů a nikde to není vidět lépe než v jejich pohledu na sebe sama. Když bude Řek mluvit o Řecích se svými řeckými přáteli, bude zpravidla jejich chování v libovolné situaci otevřeně kritizovat a často na ně bude přímo nadávat. Kamarádi budou souhlasně pokyvovat hlavou a sami se k nadávkám s gustem připojí, případně ještě přispějí dalšími opovržlivými poznámkami. Ale běda nešťastnému cizinci, který by si dovolil zastávat jiný názor než znalec klasických jazyků Rex Warner: „Pokud nedokážete mít rádi Řeky, tak už nedokážete mít rádi nic.“ Titíž Řekové, kteří se ještě před chvilkou sami o sobě vyjadřovali tak kriticky, se na něj vrhnou - jako tygřice bránící své mládě - a začnou vynášet do nebe řecké ctnosti a obviňovat ho ze všemožných hříchů, kterých se jeho země dopustila vůči Řecku od počátku civilizace - nebo ještě dřív.

Nejde o to, že by Řekové nebyli ochotní uznat své nedostatky, jako spíš o to, že neuznávají právo cizích lidí na tyto nedostatky poukazovat.

Nejde o to, že by Řekové nebyli ochotní uznat své nedostatky, jako spíš o to, že neuznávají právo cizích lidí na tyto nedostatky poukazovat. „Když my stavěli Parthenon,“ prohlásí klidně, „vy jste se ještě malovali modrou hlinkou.“

Moderní Řekové se poplácávají po zádech, protože i když nedosahují takových úspěchů jako jejich předkové, zvládli přežít 400 let turecké okupace (jedné z nejkrutějších v historii) a uchovali si svou identitu, víru, zvyky a jazyk prakticky nedotčené.

Nesou si s sebou břímě nelibosti vůči Západu. Tyto nálady jsou vždy znovu rozdmýchávány vědomím toho, co všechno západní svět díky řeckému odkazu dokázal.

Tato okupace jim však znemožnila přístup k výdobytkům renesance (která by bez nich nebyla možná) a odepřela jim i možnost jakkoli přispět k věku zámořských objevů, k osvícenství a ke společenské a průmyslové revoluci. Když Řekové roku 1827 svrhli turecké jho, zjistili, že žijí v zemi, která nejenže přišla o víc než tři čtvrtiny svého někdejšího území, ale byla po hlavě vržena do epochy průmyslu, aniž by měla znalosti či prostředky potřebné k tomu, aby se s tím vyrovnala. Od té doby se pořád snaží Západ dohnat.

Tato proměna zanechala v řecké duši trauma. Při srovnání se svými starověkými a byzantskými předky mají dnešní Řekové pocit neschopnosti, neboť se jim nepodařilo obnovit „Velké Řecko“ z těchto dob, a tak si s sebou nesou břímě nelibosti vůči Západu. Tyto nálady jsou vždy znovu rozdmýchávány vědomím toho, co všechno západní svět díky řeckému odkazu dokázal, takže mají Řekové pocit, že byli oloupeni o svoje dědictví. Výsledkem je bizarní komplex méněcennosti a zároveň nadřazenosti vůči Západu. Jedním z oblíbených řeckých rčení je: „My jim dali světlo vědění a oni nám nechali jen světlo laciných lojových svic.“

Ještě donedávna definovaly slovníky anglického slangu pojem „Greek“, tedy Řek, slovy „karbaník, falešný hráč, švindlíř, loupežník“.

Na druhou stranu jsou zcela neotřesitelně přesvědčeni, že jsou tím nejinteligentnějším, nejvynalézavějším a nepochybně i nejchrabřejším národem na světě.

Takže až přijedete do Řecka, neohrnujte tam nad ničím nos, protože tak se nikam nedostanete. To by totiž mohli začít ohrnovat nos i Řekové a ti jsou délkou svých nosů proslavení.

Jak Řeky vidí ostatní

„Všichni jsme Řekové,“ prohlásil kdysi Shelley. „Naše zákony, naše literatura, naše víra, naše umění, to vše má své kořeny v Řecku.“ A přesto ještě donedávna definovaly slovníky anglického slangu pojem „Greek“, tedy Řek, slovy „karbaník, falešný hráč, švindlíř, loupežník“ - patrně proto, že četní běženci, kteří se po pádu Konstantinopole do tureckých rukou rozprchli po hlavních městech Evropy, museli být pěkně mazaní, aby vůbec přežili.

Rozdvojená osobnost Řeků fascinuje historiky a cestovatele už celá staletí. Někteří se na ně dívali růžovými brýlemi, další zakaleným, zdeformovaným zvětšovacím sklem a byli i tací, kteří je sice vůbec neznali, ale to jim nezabránilo v tom o nich psát. Vavřínový věnec patří Američanovi jménem Judge N. Kelly, který dokázal stručně vystihnout všechny jejich protiklady:

Řek nikdy neobstál pod tlakem okolností, i když měl z intelektuálního hlediska vždy převahu.

„Před tribunálem neúprosné historie se ukazuje, že Řek nikdy neobstojí pod tlakem okolností, i když má z intelektuálního hlediska vždy převahu.

Je velice inteligentní, ale zároveň domýšlivý. Aktivní, ale neschopný věci řádně zorganizovat. Má smysl pro humor, ale i spoustu předsudků. Je horkokrevný, netrpělivý, ale také je to bojovník. [...] V jednom okamžiku bojuje za pravdu a vzápětí nenávidí člověka, který odmítá sloužit lži.

Podivné stvoření, nezkrotné, zvídavé, napůl dobré, napůl zlé, vrtkavé, náladové, sebestředné, bláhové i moudré - to je Řek. Litujte ho či obdivujte, chcete-li. Zkuste ho zařadit, pokud to dokážete.“

Ať je to jakkoli, někdejší francouzský prezident Giscard d’Estaing kdysi prohlásil: „Evropa bez Řecka by byla jako dítě bez rodného listu.“

Zvláštní vztahy

Jistý Američan řeckého původu rád rozdával vizitky, kde bylo tučným písmem vytištěno: „Své služby poskytneme raději tisíci Turkům než jedinému Řekovi.“ Na druhé straně byl ozdobně vyveden název podniku: Mikův pohřební ústav.

Při slově „Turek“ se naježí i ten největší řecký kosmopolita.

Při slově „Turek“ se naježí i ten největší řecký kosmopolita, i když ve skutečnosti Řekům nevadí jednotliví Turci, ale Turecko jako takové. Mají k tomu pochopitelné důvody: tureckého zacházení si od masového vraždění Řeků při pádu Konstantinopole v roce 1453 užili více než dost.

Po celou dobu okupace pak tlupy odbojářů v bílých kiltech organizovaly z řeckých hor jedno neúspěšné povstání za druhým. V roce 1821 se jim konečně poštěstilo - část Řecka osvobodili, ale cena byla vysoká. „Lepší hodina svobodného života,“ znělo v revolucionářské hymně, „než 40 let v porobě.“ Slogan „Svobodu, nebo smrt“ zní Řekům v uších dodnes a jejich bojovné písně hlaholí při emocemi nabitých výročích ze všech rádií.

Ve druhém kole války s Turkem Řekové osvobodili Epirus, Makedonii a Západní Thrákii, ale po deseti letech skončila roku 1922 jejich vítězná kampaň v Turecku naprostým debaklem u Smyrny.

Později přilila olej do ohně tohoto dlouhotrvajícího konfliktu ještě turecká okupace téměř poloviny Kypru a kdykoli od té doby přijde v OSN na pořad jednání řešení kyperského problému, vyrážejí do ulic řeckých měst davy povykujících demonstrantů, kteří podporují kyperské Řeky.

Dnešní Řekové se chovají, jako by k těmto událostem došlo teprve včera, a navíc samozřejmě svádějí všechny své charakterové vady na tureckou okupaci.

Jak Řekové vidí ostatní

S výjimkou Turků (kterým říkají boudaládes neboli „tlustí hlupáci“, případně ápisti, což znamená „nevěřící“) nechovají Řekové zášť snad vůči žádné jiné národnosti. Včerejší nepřátelství mezi Řeky a Bulhary se dnes změnilo ve společné obchodní podnikání a Řekové v Bulharsku pilně budují továrny, aby využili tamní levné pracovní síly. Na zlepšení vztahů s Řeky mají velkou zásluhu zejména bulharské ženy. Po pádu komunistického režimu začaly (spolu s nejrůznějšími dalšími Východoevropankami) přecházet státní hranice, aby mezi movitými řeckými sedláky provozovaly nejstarší řemeslo světa. Byly tak úspěšné, že řecké manželky požadovaly, aby vláda podnikla preventivní opatření, a ve venkovských barech a kabaretech se vylepovaly plakáty se slovy: „Už dnes večer: nové a neokoukané Bulharky.“

Řekové však dodnes nemají rádi Slovany ze Severní Makedonie, kteří si pro svou zem na tak dlouho přivlastnili název „Makedonie“ - tento spor byl vyřešen teprve nedávno. Příliš v lásce ale nemají ani Albánce, kteří využili řecké občanské války a zatáhli s sebou za železnou oponu oblast Severního Epiru a s ní i půl milionu Řeků. Štěstěna je však vrtkavá, a tak dnes někdejší agresoři zaplavují Řecko jako ekonomičtí uprchlíci - a Řekové mají co dělat, když se je snaží buď asimilovat, nebo udržet mimo své území.

Na zlepšení vztahů s Řeky mají velkou zásluhu zejména bulharské ženy.

Pokud jde o ostatní národy, používají pro ně Řekové kolektivní pojem coutófragi (tedy „tupí Frankové“) a tam spadá celý západní svět. Toto slovo je pravděpodobně pozůstatkem okupace Franky, kteří přišli do Řecka ve 13. století se čtvrtou křížovou výpravou - což byl opravdový střet civilizací, kdy neotesaní rytíři zakutí v brnění vtrhli do kultivované Byzantské říše a bezohledně ničili všechno, čemu nerozuměli.

Řekové používají kolektivní pojem coutófragi (tedy „tupí Frankové“), který zahrnuje celý západní svět.

Teď už jsou Řekové celá léta součástí Evropské unie a členy eurozóny, takže se k ostatním členům chovají slušně, ale některé starší, zažité stereotypy přetrvaly dodnes. V jejich očích jsou Italové macaronádes - „špagetožrouti“, což znamená budižkničemové (Řekové nikdy nezapomněli, jak na hlavu porazili italskou armádu za druhé světové války). Francouzi, i když jsou proslulí svou kulturou a elegancí, jsou pro ně v závislosti na pohlaví buď gigolové, nebo nevěstky, případně ještě „protřelí diplomati“ (což není míněno jako kompliment). Němci jsou workoholici, Španělé vášniví milenci, Irové alkoholici, Skotové škrti a Angličani jsou ztělesněním dochvilnosti, i když jsou emocionálně odtažití (Řekové používají označení „studené zadky“).

Italové jsou považováni za macaronádes – „špagetožrouty“, tedy budižkničemy.

Pokud zabrousíme mimo Evropu, jsou Latinoameričani buď fotbalisti, nebo sexy tanečnice samby, případně narkobaroni. V celé Africe nežije nikdo než povaleči. Egypťani jsou negramotní „feláhové“, Židé jsou skrblíci, ale dokážou usmlouvat cokoli, a Arabové jsou všichni beduíni, kterým podáte prst a utrhnou vám celou ruku.

Američani jsou „kovbojové“, kteří se snaží vládnout světu, jako by to byl Divoký západ. Rusové jsou hahòli, což znamená „nemotorné hory masa“, a Číňani jsou stejně neproniknutelní jako jejich jazyk. (Pro Řeky není neznámá či nepochopitelná věc španělská vesnice. Pro ně je to vesnice čínská.) A zbytek světa se může jít bodnout.

Je to překvapivé, ale Řekové si nedělají legraci z jiných národů. Tuhle zábavu si vychutnávají takříkajíc v kruhu rodiny a utahují si ze sebe navzájem, ať už jde o řevnivost mezi jednotlivými provinciemi, vesnicemi, nebo ostrovy. Kréťani nemají rádi Peloponésany, Makedonci nesnášejí lidi z Rumélie, obyvatelé Epiru ohrnují nos nad Thesálci, ostrované nad lidmi z pevniny, Athéňané nad všemi ostatními a tak dále a tak podobně - až do poslední vísky a posledního oblázku.

Řekové si nedělají legraci z jiných národů. Tuhle zábavu si vychutnávají v kruhu rodiny.

Jediné mezinárodní vtipy, které zpochybňují inteligenci jiných národů, jsou zaměřeny proti Řekům z Pontu (uprchlíkům z někdejších řeckých území na pobřeží Černého moře). Například:

„Proč spáchala prostitutka z Pontu po dvaceti letech řemesla sebevraždu?“

„Protože zjistila, že ostatní prostitutky si za to nechávají platit.“

Nebo oznámení na letišti:

„Prosíme cestující z Pontu, aby přestali po ranveji sypat zrní. Ten velký pták přistane i bez něj.“

Dalším populárním tématem jsou řečtí cikáni, kteří s oblibou kradou, překupničí, mají nespočet dětí a špínu snad úplně všude.

Dlouhá paměť

Řekové o sobě ještě dnes mluví jako o „Římanech“, což jen dokazuje, jak dlouhou mají paměť. Už od časů Homérových lze řeckou povahu asi nejlépe popsat jako schizofrenickou.