Národní identita

Rusko se rozkládá na obrovském území, které je hustě osídleno na moskevské straně Uralu, ale ve východní části, jež představuje zhruba dvě třetiny celkové rozlohy země a zahrnuje i Sibiř, je v podstatě liduprázdné.

Je to mnohonárodnostní stát, v němž však drtivou většinu tvoří Rusové. Cizincům většinou chvíli trvá, než si uvědomí, že slovo „Rusové“ odkazuje pouze na část ruské federace. Hovořit o obyvatelstvu Ruska souhrnně jako o „Rusech“ často hraje na nervy mnohých neruských národů – Baškirů, Kalmyků či Karelů. Jsou jich stovky a mnohé z nich žijí v autonomních republikách s místní samosprávou. Nedorozumění a rozbouřené emoce tak zdůrazňují nutnost rozlišovat mezi etnickým Rusem a ruským občanem, jehož rodnou zemí je Rusko, ale může být jiné národnosti.

Hovořit o obyvatelstvu Ruska souhrnně jako o „Rusech“ často hraje na nervy mnohých neruských národů.

Na nových ruských poštovních známkách stojí slovo „Rossija“. Pokud se toto názvosloví uchytí, mohlo by se začít rozlišovat mezi etnickými „Rusy“ (Russkije) a „Rossijaniny“ (Rossijane), tedy lidmi patřícími k některé ze stovek národnostních menšin. To by jistě hodně usnadnilo život příslušníkům menšin, protože by nemuseli cizincům vysvětlovat, že jsou rodilí Rusové, ale ne etničtí Rusové apod. Někteří však už teď namítají, že takové opatření ve výsledku cizincům udělá v hlavě ještě větší guláš, než v ní měli doteď.

Pozor: národ fatalistů

„Jsi zpustlá a oplýváš hojností, jsi mocná i bezmocná, matičko Rusi!“ horoval Nikolaj Alexejevič Někrasov, ruský básník 19. století. Charakter každého národa je plný rozporuplných rysů, ale Rusko to dovádí do naprostých extrémů. Na rozdíl od naivních „zápaďáků“ jsou Rusové přesvědčeni, že život je jako zebra: po bílém pruhu nevyhnutelně následuje černý. Nejenže všechno zlé je k něčemu dobré, ale také všechno dobré musí mít v sobě něco zlého. Takže když je zrovna všechno v pořádku, lze s jistotou říct, že to nebude trvat dlouho a věci se nejspíš změní k horšímu. Na druhou stranu, pokud jste se dostali do šlamastyky, buďte si jisti, že se z ní dříve nebo později vyhrabete.

Rusové jsou přesvědčeni, že život je jako zebra: po bílém pruhu nevyhnutelně následuje černý.

Z takové filozofie vyplývá velmi důležitý důsledek. Není třeba ztrácet čas snahou vylézt z díry, pokud jste předurčeni tam nějakou dobu pobýt. Prostě stačí jen v klidu sedět a čekat, až se změní okolnosti a vše se postupně vrátí do normálu. Před osudem neutečete.

Vlastenectví v ruském stylu

Rusové jsou vlastenci, ale jejich vlastenectví je nezvyklého druhu. To, co je „moje“ nebo „naše“, je soukromé a osobní, spojené s domovem a rodnou zemí, zatímco státní správa jakéhokoliv druhu je „oni“, věčný protivník, kterého by se měl člověk bát a jemuž by se měl vyhýbat. Vláda zkrátka nikdy nemůže být dobrá. Ani to od ní nikdo nečeká. Bylo mnoho deštivých dnů, ale pokaždé nakonec zase vysvitlo sluníčko. Ne snad? Ať už prší, nebo svítí slunce, Rusové nemají tendenci stěhovat se do jiné země za lepším. Jak se často říká: „Za mořem by to mohla být zábava, ale je to zábava někoho jiného. Tady doma můžeme zažívat samé strasti, ale jsou jen a jen naše.“

Ať už prší, nebo svítí slunce, Rusové nemají tendenci stěhovat se do jiné země za lepším.

To jsou prostě Rusové, zvláštní i obyčejní, naivní i tajemní. Někdy se člověk diví, jak mohou v takové směsici radosti a smutku vůbec přežít.

Jak vidí Rusové sami sebe

Zeptejte se Rusů, jak vidí sami sebe, a jejich odpověď bude věrně odrážet jejich momentální náladu. A protože jsou 23 hodin denně sklíčení, odpověď asi bude, že jsou ten nejnešťastnější a nejsmolařštější národ na planetě, že za doby komunismu to bylo mnohem lepší, ještě lépe se jim vedlo za tatíčka cara a vůbec nejlíp bylo v dobách vikingů. Poté vám padnou na hruď a svlaží ji upřímnými slzami. Ve veselejší náladě vám však asi vyznají, že jsou ten nejlaskavější, nejpohostinnější a nejpřátelštější národ, jaký kdy spatřil světlo světa, a že bez Ruska by vše šlo do kytek. „Rusko je naprosto výjimečné!“ řekne vám každý Rus tichým hlasem, rozechvělým emocemi. Výjimečné určitě je. Nesmírně výjimečné. Ve skutečnosti by bohatě stačila polovina této jeho výjimečnosti.

Jak si myslí, že je vidí ostatní

Celý svět ví, že Rusko je „třetí Řím“, spasitel celého, již celou věčnost trpícího, bezbožného lidstva, zkrátka mesiáš. Dvouhlavý orel v ruském znaku má hlavy otočené opačnými směry, jednu na Západ, druhou na Východ, a to z dobrého důvodu. Rusko je předurčeno k zprostředkování kontaktu mezi oběma kulturami, jelikož není ani západní, ani vyloženě orientální zemí. Sedět na dvou židlích najednou a dělat smírčího soudce není příliš vděčná role, ale tak to prostě je. To, že Východ je Východ a Západ je Západ a ani jeden se nezdá být náruživým učedníkem Ruska, je ani v nejmenším netrápí. Jejich čas přijde.

Dvouhlavý orel v ruském znaku má hlavy otočené opačnými směry, jednu na Západ, druhou na Východ, a to z dobrého důvodu.

Než se tak stane, Rusové mrzutě tuší, že je Západoevropané považují za vousaté mužiky v beranicích prohánějící se v trojkách (saních tažených třemi koňmi) po zamrzlé Volze. V těch saních by dokonce mohlo být několik jaderných hlavic a láhev vodky. (Jen tak mezi námi, ty láhve jsou tam dvě, ale to opravdu není důležité.)

Jak vidí ostatní a sebe navzájem

Rusové milují celé lidstvo, ale má to jeden háček: nejsou schopni vycházet se svými sousedy. Ty považují za zrádné, protivné, lakomé a mrzké tvory. Věří, že prosperita jejich sousedů je způsobena nemilosrdným vykořisťováním Rusů, jejich umu a přírodních zdrojů. Nebýt jeho sousedů, bylo by dnes Rusko zemí, které závidí i Američané.

Američané byli za komunismu nepřítelem číslo jedna, a proto se na ně dnes v Rusku hledí s podezřením, obdivem a neskrývanou hořkou závistí. Každý ví, že všichni Američané jsou neuvěřitelně bohatí a že i ti nejchudší prosí o almužnu z oken svého mercedesu. Kdyby tak jen bylo možné pracovat jako Rusové a žít si jako Američané!

Ostatní obyvatelé Západu také žijí v luxusu a pohlížejí na zbytek světa skrz prsty, ale jsou mezi nimi menší rozdíly. Britové jsou proslulí prastarými tradicemi a hloupým smyslem pro humor, kterému nerozumí nikdo jiný než oni sami. Mají však i své dobré stránky: jsou to příbuzní carů a stejně jako Rusové velmi rádi pijí čaj. Mají jednoho známého autora jménem Shakespeare. Francouzi mají všichni do jednoho milenky, ani jeden není věrný své ženě. Jejich autorem je Dumas, tvůrce Tří mušketýrů. Němci jsou vnímáni jako seriózní, pečliví, nudní a pracovití. Čtou Schillera a citují Goetha. Na poslední válku s Německem se stále vzpomíná s upřímnou hrůzou, ale tehdy se bojovalo s jinými Němci, ne s tou dnešní sebrankou. Italové žijí v muzeích, jedí těstoviny, pijí Chianti a zpívají neapolské písně – celkově jsou hodně veselí. Nemají žádné spisovatele, jen spoustu malířů, sochařů a zpěváků. Nejlepší jsou Leonardo da Vinci a Pavarotti.

Rusové milují celé lidstvo, ale má to jeden háček: nejsou schopni vycházet se svými sousedy.

Nejzáhadnější jsou Japonci. Jsou z Východu a měli by tedy žít podobně jako Rusové, Indové nebo Číňané. Vysoká životní úroveň Japonců je zarážející a nehorázně otravná. Jak je to vůbec možné? S Japonci musí něco být špatně... patrně jde o nějaký přírodní úkaz.

Pak je tu onen drobný problém s imigrací. Jelikož se porodnost v Rusku snižuje, země nutně potřebuje nové pracovní síly. Zároveň některé z bývalých sovětských republik zatím nevědí, co dělat se svou obrovskou nezaměstnaností. Je tu také přelidněný obr zvaný Čína, který vrhá závistivé pohledy na řídce obydlené ruské země. Rusové se bojí, že Číňané jednou zaplaví ruský Dálný východ, a co budou dělat pak? Číňané jsou sice dobří z hlediska obchodu, ale také mění rasové složení celého území. Situace pro mnohé evokuje legendárního trojského koně.

Britové mají však i své dobré stránky: jsou to příbuzní carů a stejně jako Rusové velmi rádi pijí čaj.

Jedněmi z největších ruských otloukánků jsou Čukčové, maličký národ pokorných a tichých lidí, kteří žijí v drsných podmínkách na nejzazším severu a jsou blízcí příbuzní amerických indiánů. Proč byli zrovna Čukčové vybráni pro tuto nezáviděníhodnou roli, je záhadou, protože v zemi jsou desítky dalších nárůdků. Téměř žádný Rus navíc nikdy nespatřil Čukču naživo. Musíte však uznat, že samotné jejich jméno zní legračně.

Rusové se bojí, že Číňané jednou zaplaví ruský Dálný východ, a co budou dělat pak?

Vtipy o Čukčích je vyobrazují jako důvěřivé, jednoduché a neuvěřitelně natvrdlé lidi. Jen pro ukázku:

Čukčský autor je důkladně zkoumán učenou komisí význačných ruských literátů:

„Četl jsi něco od Tolstého?“

„Ne.“

„Od Čechova?“

„Ne.“

„Od Dostojevského?“

„Ne. Čukča není čtenář. Čukča je spisovatel!“

Důvodem, proč si Rusové tyto vtipy o Čukčích tolik užívají, může být to, že v nich vidí sami sebe. Být Čukča totiž spíše než národnost představuje stav mysli.

Povaha

Pocit pospolitosti

Asi nejcharakterističtějším ruským rysem je potřeba pospolitosti. Představte si tisíce tuleňů, kteří se sluní na obrovské skále, tak těsně přitisknutí k sobě, že vypadají jako jeden obří, černý, blyštivý tvor. Tak to jsou oni, Rusové. Jakmile to pochopíte, bude vám jasné, jaké to je být Rus – Rusové málokdy řeknou nebo udělají něco, za čím by se neskrývala jejich vzácná láska k bližnímu. Tato mocná síla Rusům vždy pomáhala přežít dlouhé a nesporně velmi tvrdé dějiny. Rusům se nikdy nežilo dobře a život bez vzájemné pomoci pro ně byl a je zcela nemyslitelný.

Rusové milují davy. Byli by zničeni, kdyby se jednoho dne probudili a zjistili, že davy lidí najednou zmizely. Rusové byli na sdílenou práci v podstatě připraveni. Staletí tvrdého života je naučila, že přežití je možné jen bok po boku a jen pokud máte oporu ve svých sousedech.

Zmučená ruská duše

Ruský přístup k životu lze vyjádřit pomocí tří pojmů: duša, taska a suďba.

Díky lkaní nad suďbou nikdy nezapomenete, že žijete v těžkých časech, že to vlastně bylo těžké vždycky a jediná možná změna je k ještě horšímu. Každý Rus vám potvrdí, že za jeho mladých let byl svět lepší:

„Za Chruščova, samozřejmě.“

Romantické duše

Sloupni z Rusa svrchní vrstvu a najdeš romantika. Ruský romantismus je nepřekonatelný, nezničitelný a neopodstatněný. Rusové jsou schopni čekat a doufat ve zlepšení za podmínek, které by se téměř komukoli jinému zdály zcela neúnosné.

Predispozice k trpělivosti

Slova „největší na světě“ lahodí sluchu. Jsou balzámem na bolest ruských srdcí.