Národní identita

Upozornění předem

Charakter Nizozemců je neoddělitelně spjat s jejich krajinou. Nizozemsko je tak dokonale ploché, že i pasoucí se stáda černobílých krav vytvářejí zdejší „panorama“. Obyvatelé jsou proto zvyklí na širé obzory a spoustu světla. Otevřenost a svoboda tu představují základní hodnoty. Jen málokterý Holanďan (dovolíme si toto synonymum, byť není zcela správné – pozn. red.) by asi byl šťastný, kdyby měl žít někde v hlubokém lese. Malý příklad: jeden slavný nizozemský spisovatel poslal své rodiče k jejich „zlaté svatbě“ poprvé do Švýcarska a byl naprosto šokován, když se vrátili už za pár dnů. Jeho matku pobyt hluboce zklamal. Z okna hotelu prý neměla žádný pořádný výhled – překážely jí v něm hory!

Nizozemci jsou zvyklí na otevřené obzory a spoustu světla.

Nizozemská krajina je mírná a klidná. Prvky, které ji nějak narušují, jako třeba stromy, jsou uspořádány do linií a pravidelných vzorů. A voda, jež zemi věčně ohrožuje záplavami, stéká do kanálů rovných jako podle pravítka. Sebekontrola a umírněnost představují důležité jevy i v chování lidí. „Vítr se opírá spíše do vysokých stromů,“ zní jedno holandské přísloví. Přebytek či nadbytek něčeho Nizozemci popisují slovem overvloed („zaplavení“) – tedy jako když voda protrhne hráze. Rozhazovační lidé u nich penězi neplýtvají, ale doslova je „rozlévají“.

Nizozemsko je světlé, ale ne jasně zářivé – převládají odstíny zelené, šedé a hnědé barvy. To platí i ve městech, kde jsou budovy převážně z hnědých cihel, a místní nařízení často stanoví, že vstupní dveře mají být natřeny stejným odstínem zelené. Van Gogh dal před svou rodnou zemí přednost více prosluněným a kopcovitějším oblastem na jihu Francie; tehdy opustil též zemité odstíny hnědé Jedlíků brambor a přešel do křiklavějších tónů – a nakonec z toho zešílel.

Jak vidí sami sebe

V pohodlí svých pečlivě uklizených obývacích pokojů Holanďané zřejmě uznají, že patří mezi ty nejčistotnější národy na světě, že jsou šetrní, mají většinou dobrý smysl pro obchod, talent na cizí jazyky, schopnost vycházet spolu navzájem a k tomu určité nenapodobitelné kouzlo. Jsou však příliš skromní na to – nebudou-li k tomu doslova dotlačeni –, aby veřejně přiznali, že vše výše zmíněné je staví tak trochu do popředí před jiné národy.

Jiné národy pokládají Holanďany za někdy až přehnaně přímočaré.

Nizozemci si zakládají zejména na své toleranci a flexibilitě, tedy na vlastnostech, které předpokládají jisté morální kvality, ale jsou také výhodné při obchodních jednáních. „Polštář benevolence“ není plný liberální vlny, je utkán ze solidního vlákna komerčních zájmů. A je dost tlustý na to, aby zakryl jisté drobné nesrovnalosti – jako třeba nedůvěru k přistěhovalcům z Maroka, odpor k pachům cizokrajné kuchyně z bytu v přízemí nebo naštvanost na cizince, kteří se motají po městě na kolech a ztěžují tím cestu domácím.

Jak je vidí ostatní

Většina národů považuje Holanďany za lidi se smyslem pro dobrou organizaci a výkonnost – jsou pro ně trochu jako Němci, ale ne zcela. Nikdo se přece nemusí bát národa růžolících farmářů, kteří bydlí ve větrných mlýnech, ve skříni mají dřeváky, na záhonu tulipány a ve spíži obří bochníky voňavého sýra.

Nizozemci si však také vysloužili nevalnou pověst umíněných, tvrdohlavých a nenapravitelně lakomých lidí. Belgičané si dokonce stěžují, že jejich severní sousedé jsou v obchodních záležitostech přímo lstivě prohnaní. Obecně vzato je však jiné národy pokládají za někdy až přehnaně přímočaré. Upřímnost Nizozemců dostává do úzkých příslušníky zdrženlivějších národů, jako jsou třeba Japonci, jež taková přímost znervózňuje a kteří Holanďany považují za „nejneomalenější“ Evropany, s nimiž obchodují – na druhou stranu na ně důvtip Nizozemců dělá dojem. „Tam, kde prošel Holanďan, už ani tráva neroste,“ tvrdí s jistým obdivem Japonci.

Podle jednoho britského průzkumu jsou Holanďané ze všech národů evropského kontinentu svou povahou nejblíže Angličanům. Takové kamarádství ale nepanovalo vždy. V 17. století si tyto dva námořní národy docela „šly po krku“. Dobový anglický pamflet říká: „Holanďan je bujarý tlustý sýrožrout. Tvor, který propadl pojídání másla, pití tučného mléka a klouzání na ledě, a celý svět o něm ví, že je prohnaný a všemi mastmi mazaný.“ Angličtina tehdy získala řadu nových pejorativ, například „holandská odvaha“ (statečnost podpořená chlastáním), „holandské pohodlí“ (mohlo by být hůř) či „holandské zlato“ (něco falešného). V současnosti Nizozemci u Britů bodují třeba svou povětšinou plynnou angličtinou anebo neotřelými nápady, jako byl ten, jak snížit účty za úklid na pánských toaletách na letišti Schiphol v Amsterdamu: pomocí nakreslených much v záchodové míse.

Nizozemci by rádi byli považováni za „nejdokonalejší Evropany“.

Jak by chtěli, aby je viděli ostatní

Nizozemci by rádi byli považováni za „nejdokonalejší Evropany“. Proto se usilovně učili od národů ve svém okolí, dokonce tolik, že téměř vymýtili svou vlastní kulturní identitu. To znamená, že většina lidí najde na Holanďanech něco mile povědomého, což by mělo být zárukou, že je budou mít všichni ostatní rádi.

Většina lidí najde na Holanďanech něco mile povědomého.

Fakt, že Nizozemsko patří v Evropě k menším zemím, příliš nevadí ani jeho obyvatelům, ani jeho politikům. Malého kluka, který dělá dost kraválu a na všechno má svůj názor, si taky přece každý všimne. A při troše štěstí se může stát i lídrem – se svými zkušenostmi s nespravedlností a útlakem by Nizozemci tuto úlohu vykonávali dle svého mínění jistě spravedlivěji než některé jiné země. Zvláště ty, které se v minulosti dopouštěly šikanováni jiných.

Malého kluka, který dělá dost kraválu, si přece každý všimne.

Jak vidí jiné národy

Navzdory tomu, že Nizozemci po celá staletí vysoušeli moře a rozšiřovali své území směrem k Britským ostrovům, nemají svůj vztah k Britům zcela ujasněný. Překvapuje je, že se britským autorům daří psát tak skvělé knihy. Angličtinu považují za vyumělkovaný a trochu přeslazený jazyk, avšak anglický styl je v některých kruzích vnímán jako vrchol elegance. Věčně se vracející módní záležitosti, jako je tvíd, nepromokavé bundy či proužkované obleky, nosí hlavně boháči – a také ti, kteří se jimi chtějí stát.

Stejně jako většina jiných evropských národů, i Nizozemci se občas nechají ošálit pozlátkem americké kultury, přičemž její tvůrce odmítají coby prostoduché a nabubřelé. Zejména americké road movies konvenují holandskému smyslu pro svobodu a volnost. Proto se také těší značné popularitě vzhled „ztraceného stopaře“.

Do Francie a Itálie Nizozemci rádi jezdí na dovolenou, ale na tamní obyvatele pohlížejí tak trochu „skrz prsty“. Jelikož jim v žilách koluje Kalvínovo učení, považují Francouze za příliš lehkovážné a kromě toho za věčně stávkující „potížisty“ neschopné vyjednávat. Národ, který nechá své zemědělce vysypávat na dálnici hromady řepy nebo obilí, je přece jen třeba vnímat s jistou nedůvěrou.

Otevřenost je sice ctnost, ale přehnané předvádění emocí zavání nedostatkem sebekontroly.

Otevřenost je sice ctnost, ale přehnané předvádění emocí zavání nedostatkem sebekontroly, a tak Nizozemci Italy (a většinu ostatních obyvatel Středomoří) řadí do škatulky národů „tolerovaných, ale ne tak dobrých jako my“. Ještě o stupeň níže jsou národy, jejichž náboženské nebo politické zvyklosti Holanďané vnímají jako projev nesnášenlivosti. Jejich příslušníky rozhodně netolerují – intolerance nesnášenlivosti je zcela přípustná. Díky těmto argumentům dosáhla známá antiislamistická strana značného úspěchu v parlamentních volbách v roce 2010 – a od té doby si drží postavení silného hráče.

První bariérou, na kterou tolerance Nizozemců narazí, je hranice s Německem.

Ze všech evropských národů obdivují Nizozemci asi nejvíce Švýcary. Jejich země je přece bez poskvrnky, jejich banky nenapadnutelné a jejich osobní bankovní účty tajné.

Zvláštní vztahy se sousedy

I většinou vstřícní Holanďané však mají své limity. První bariérou, na kterou jejich tolerance narazí, je hranice s Německem. Patrně neexistuje národ, který by Nizozemce dostal z jejich obvyklé vesele vlídné nálady s větší pravděpodobností než Němci. Holanďané na ně pohlížejí jako na hlučné, arogantní, přísné a netolerantní – vlastně jim připisují všechny vlastnosti, jimiž sami (jak si myslí) nedisponují. Před národem, který tak rád pobývá v lesích, se mají na pozoru. Obvykle se ani neobtěžují o tom debatovat. Říct Holanďanovi, že jeho jazyk vám připadá velmi podobný němčině, vašemu vztahu nejspíš neprospěje. A poznámka, že oba národy jsou v mnoha ohledech dosti podobné, vás pravděpodobně katapultuje z hostitelova domu.

Pokud se Němec v nizozemském městě zeptá na cestu, může se stát, že mu domácí ukáže směrem na hranice nebo na nejbližší nádraží. Anebo mu odsekne: „Nejdřív mi vrať kolo!“ – a propukne v hlasitý smích. Němci totiž během druhé světové války zabavili Nizozemcům všechna jízdní kola. Takže vtípek říká: nejprve vraťte kolo, které jste ukradli mé rodině, a potom budu možná ochoten vám pomoci. Bonmot koluje mezi Holanďany všech věkových kategorií a bez ohledu na to, zda někdo v rodině pamatuje německou okupaci. Cokoliv, co srazí Němce o stupínek níž, se hodí.

I když Nizozemci obdivují, jak si Belgičané umějí užívat života, považují je za poněkud natvrdlé.

Jižní hranice Nizozemí rovněž představuje tak trochu „kámen úrazu“. Kromě Afrikánců v Jižní Africe a obyvatel několika bývalých kolonií jsou vlámští Belgičané jedinými lidmi na světě, kteří mluví jazykem podobným holandštině. Člověk by si myslel, že jde o jistý jednotící prvek, nicméně i když Nizozemci obdivují, jak si jejich jižní bratranci umějí užívat života, považují je za poněkud natvrdlé, a tedy za vhodný terč posměchu:

„Co je napsáno na dně belgické láhve mléka?“ „Otevřít na druhé straně.“

„Co je napsáno na dně belgického bazénu?“ „Zákaz kouření.“

„Proč jsou belgické sklenice hranaté?“ „Aby na stole nezanechaly kulatou stopu.“

V samotném Nizozemsku pak mají pověst hlupáků obyvatelé nejjižnější provincie Limburg (s hlavním městem Maastrichtem), a proto prý platí:

„Co se stane, když se člověk přestěhuje z Maastrichtu do Belgie?“ „Průměrné IQ v obou zemích stoupne!“