Národní identita

Předem varován neboli Nejhorší scénář

Němci, tradičně považovaní za národ robotů s hranatými čelistmi, jejichž jazyk zní jako cosi ohavného v drtičce odpadu, auta předčí všechna ostatní a jejichž fotbalový tým málokdy jen tak prohraje, mohou vzbuzovat dojem naprosté neotřesitelnosti.

Za silnou fasádou se však skrývá národ výrazně vnitřně nejistý tím, kde se nachází, kam směřuje, a dokonce i tím, jak se sem dostal.

Za touto fasádou se však skrývá národ výrazně vnitřně nejistý tím, kde se nachází, kam směřuje, a dokonce i tím, jak se sem dostal. Ve snaze najít útočiště před nejistotami světa spoléhá na jedné straně na systém a pořádek, na stát a Evropskou centrální banku, na druhé straně se pak uchyluje ke svému Angst - strachu v duši, psychoanalýze a vysoké kultuře.

Úzkosti není radno zesměšňovat; humor je samostatná kategorie, na niž je třeba pohlížet ve světle serióznosti. Pro Němce se život dělí na dvě části: veřejnou a soukromou. Veřejná sféra vyhrazená práci, oficialitám, byznysu a byrokracii se výrazně liší od té soukromé určené rodině, přátelům, koníčkům a dovoleným. Co se v jedné z nich hodí, je pro druhou zcela nepřípustné. Na veřejnosti je zvykem nasazovat kamennou tvář. V soukromí ale Němci oplývají mnoha rozmary a podivnostmi tak jako kterýkoli jiný národ.

Žádný jiný národ nevnímá tak silně potřebu vycházet s ostatními. Tolerance není jen ctností, ale přímo povinností.

Jako obyčejný cizinec se už z podstaty věci budete setkávat s veřejnou tváří a dál se možná nikdy nedostanete. To částečně vysvětluje německou reputaci v zahraničí. Všechny ty klobásy a pivo. Nemluvě o znalostech v bankovnictví. A organizačních schopnostech.

Nyní, když se konsolidace Německa stala skutečností, bojí se budoucnosti už i ti, kteří netrpí xenofobií. Němci nemají ani tak obavy z cizinců, jako z toho, že by si o nich ostatní mohli myslet něco špatného. Síla německého průmyslu a finančnictví tlačí na nejisté svědomí národa. Nezačínáme být arogantní? Neztrácíme toleranci? Nejsme na kluzké ploše směřující zpět k neblahé minulosti? Na tyto otázky neexistují jasné odpovědi, Němci, největší neurotici Evropy, po nich ale dychtivě prahnou.

Pokud je zkušenost něčemu naučila, pak tomu, že budoucnost nemůže existovat mimo společenství národů. Žádný jiný národ nevnímá tak silně potřebu vycházet s ostatními. Tolerance není jen ctností, ale přímo povinností.

Jak je vidí ostatní

Emoce, které Němci vzbuzují u ostatních, oscilují mezi obdivem a strachem. Jsou považováni za výkonné, sebestředné, arogantní, panovačné a až příliš dobré ve financích a výrobě.

Podle Britů možná Němci postrádají rezervovanou slušnost a schopnost zachovávat dekorum, vždycky si ale vysoce cenili jejich důvtipu a důkladnosti. V skrytu duše si nejspíš říkají, že Němci jsou jim ze všech Evropanů asi nejpodobnější. Tato svérázná iluze patrně pramení ze skutečnosti, že se na britském trůnu nebo v jeho pozadí vystřídal takový počet Němců. V praxi se ale Němci Britům příliš nepodobají, vlastně by těžko mohli být odlišnější.

Jsou považováni za výkonné, sebestředné, arogantní, panovačné a až příliš dobré ve financích a výrobě.

Vezměte si ten nejnázornější příklad: britská národní identita vznikla někdy v dobách římské invaze a navzdory občasným výkyvům neměla nikdy potřebu sama sebe zpochybňovat. Německo se naproti tomu stalo jedním národem v 70. letech 19. století, kdy ho v podstatě zevnitř dobyl „železný“ kancléř Pruska, Otto von Bismark. Většina Němců dodnes přikládá větší význam své regionální příslušnosti a to, že jsou Němci, zaujímá v jejich dnešním sebeurčení až ubohé třetí místo za skutečností, že jsou zaprvé například Švábové a zadruhé Evropani.

Francouzi hledí na Němce s podezíravostí a jistou averzí a snaží se je držet na uzdě navazováním přátelských vztahů. Italové žasnou nad německou schopností dotahovat věci do konce bez nutnosti někoho uplácet, děsí je ale naprostý nedostatek stylu.

Švýcaři uznávají, že Němci jsou v podstatě nasměrovaní správně, měli by se ale o trochu víc snažit.

Pro Rakušany je dobrý Němec hodně daleko, nejlépe na opačné straně Atlantiku nebo ještě dál. Uznávají sice jistou kulturní spřízněnost mezi Vídní a Berlínem, rozhodně ale nevidí žádnou podobu se svými bezprostředními sousedy v Bavorsku.

Švýcaři uznávají, že Němci jsou v podstatě nasměrovaní správně, měli by se ale o trochu víc snažit (ve Švýcarsku můžete dostat pokutu za použití špatné barvy pytle na odpadky, zatímco v Německu jen za to, že pytel nepoužijete).

Jak vidí ostatní

Němci obecně zbožňují Brity a v minulosti se trápili neopětovanou láskou. Británie pro ně byla se svými fantasticky pokrokovými politickými, společenskými, průmyslovými a technologickými úspěchy velkým vzorem. Britové jsou podle Němců velmi milí a většinou neškodní. Skoro jako Němci.

Američany obdivují pro jejich (neněmecký) nevzrušený pragmatismus a odsuzují za (neněmeckou) povrchnost. Spojené státy jsou pro Němce ředitelem ve škole národů a patří jim zasloužený respekt, ačkoli ne vždy také náklonnost. Němci jsou velcí vyznavači autorit. Jak říká často omílaná fráze, „pokud umíš poslouchat, můžeš se i ty stát mistrem“.

Italové mají pro Němce značné porozumění, protože je spojuje velká část historie. Prostřednictvím válek, invazí a dalších forem turistiky se mezi nimi vyvinulo hluboké a dlouhotrvající přátelství. Italské umělecké poklady, jídlo a pláže jsou předmětem velkého obdivu. Další styčný bod vychází ze skutečnosti, že jak Italové, tak Němci získali status národa až v 19. století a dodnes si nejsou úplně jistí, jestli to bylo dobře.

Němci jsou velcí vyznavači autorit. Jak říká často omílaná fráze, „pokud umíš poslouchat, můžeš se i ty stát mistrem“.

Francouzi zasluhují uznání pro svou sofistikovanou civilizovanost a politování za podřadnou kulturu. Francouzi mají možná lehčí srdce, Němci však hlubší duši. Přesto je mezi Němci hojně rozšířená frankofilie, zvláště pak v oblastech okolo francouzských hranic.

Středomořským národům Němci jako zkormoucené děti nahlížející přes plot do zahrady závidí uvolněný přístup k životu, kulturní dědictví a teplejší podnebí. Ale jen během dovolené.

Jediným národem, kterému Němci v otázce germánských ctností přiznávají nepopiratelnou převahu, jsou Švýcaři. Žádný Němec nikdy nezpochybní, že v oblasti pořádku, přesnosti, svědomitosti, čistoty a důkladnosti stojí výš. Se Švýcary nikdy neválčili.

Jak vidí sami sebe

Němci se obecně považují za skromné a docela obyčejné. Dejte jim pivo, Wurst, trochu Gemütlichkeit (pohodlí a útulnosti) a jiného Němce, se kterým se můžou dohadovat o politice nebo žehrat na životní stres, a budou spokojení. Nejsou hamižní, nečekají, že něco dostanou zadarmo, a své účty platí včas. Prostě poctivý Volk.

V každém Němci se skrývá špetka Beethovena s rozevlátými kadeřemi zápasícího s nemožností vyjádřit nevyjádřitelné.

Rádi se považují za romantiky - ne ve středomořském smyslu zahrnujícím květnaté komplimenty a štípání do zadku, ale jako bouřliví duchové. V každém Němci se skrývá špetka Beethovena s rozevlátými kadeřemi prodírajícího se lesy, dojímajícího se nad západem slunce nad horami a zápasícího s nemožností vyjádřit nevyjádřitelné. To je velká germánská duše, která se jasně projevuje kdykoli se řeč stočí na umění, city a pravdu. Přece jen, i když Němci nebyli tvůrci romantismu (ačkoli jsou přesvědčení, že ano), aspoň ho vybavili spoustou náležitě znepokojivé a komplikované filozofie.

Cení si své svědomitosti, důkladnosti, pořádkumilovnosti, spolehlivosti a metodického přístupu. Považují se také za velmi vzdělané. Navzdory panujícímu přesvědčení ovšem není pravda, že Němci vědí všechno, platí jen, že vědí všechno lépe.

Zvláštní vztahy

Před rokem 1990 byli všichni západní Němci vášnivými zastánci myšlenky, že by se obě oddělené části Německa měly znovu spojit. Jak bychom mohli, ptali se sami sebe i jeden druhého, najít jako národ naplnění, když je velký Geist (duch) Německa rozdělený betonovou zdí? Všichni souhlasili, že opětovné spojení je historickou nutností.

Navzdory panujícímu přesvědčení není pravda, že Němci vědí všechno, platí jen, že vědí všechno lépe.

Zkrátka Drüben (tam), kde lidi sice toužili po zboží dlouhodobé spotřeby, ale zároveň pochybovali, že se dá žít ve společnosti bez ideologických závazků, taková shoda nikdy nepanovala. Dnes, když se sjednocení stalo skutečností, mají své pochybnosti už i na Západě.

Všichni Wessies (bývalí západní Němci) vědí, že všichni Ossies (bývalí východní Němci) jsou líní a pořád si stěžují. Všichni Ossies vědí, že všichni Wessies jsou cynici a podvodníci. A vždycky to tak bylo.

Od „velké změny“ trápí Němce mnohem větší Angst než kdy předtím a jejich sebezpytování nabylo epických rozměrů.Spojení dvou národů není jen tak, zvláště když jeden z nich (terminologií realitních agentů) „vyžaduje pozornost“ a má řadu „historických detailů“ a „svébytných charakteristik“. Němci, ve snaze se s problémem vypořádat, založili Treuhand, úřad pro správu národního majetku, který se s 9 tisíci firmami a téměř 2 miliony hektarů zemědělské půdy a 2 miliony hektarů lesa stal okamžitě největším zaměstnavatelem na světě. Jeho úkolem bylo zprivatizovat, co šlo, a zbytek zavřít.

Netřeba zmiňovat, že činnost Treuhandu vyvolala mezi východními Němci řadu podezření. Měli pocit, že se jejich hospodářská aktiva prodávají za babku, zatímco oni sami jsou považováni za občany druhé kategorie. Napětí mezi oběma skupinami je dodnes patrné. Někteří se dokonce ptají, jestli bylo sjednocení skutečně takovou historickou nezbytností a jestli Berlínská zeď nebyla spíše páteří německého Geist a jen politici byli tak hloupí, že si tuto skutečnost neuvědomili.

O tři desetiletí později už původní lesk sjednocení trochu pohasl. Mnoha lidem na Západě připadá východ Německa jako bezedná jáma hladově polykající jejich eura. V některých oblastech východního Německa naopak panuje pocit, že stagnace je nyní jejich hrubým domácím produktem nijak nesouvisejícím s postupným přerodem a že se jejich území stalo natrvalo zemí druhé kategorie.

Od „velké změny“ trápí Němce mnohem větší Angst než kdy předtím a jejich sebezpytování nabylo epických rozměrů. Následkem toho Němci ještě posílili svou oddanost ideálům Evropské unie, která zmatkům uvnitř země dodává stabilní kontext. Někteří si v skrytu duše přejí, aby se do tohoto dobrodružství nebyli nikdy pouštěli, a teskní po starých časech, kdy se život zdál jednoduchý a člověk věděl, kdo jsou jeho nepřátelé.

Jak chtějí být vnímáni ostatními

Němci touží po tom, aby jim ostatní rozuměli, ve skrytu duše jsou ale hrdí, že k tomu nikdy nemůže dojít.