Národní identita

Norové sami sebe definují jednoduchým způsobem - nejsou Švédové. Tato jednoduchá definice pramení ze zkušenosti Norů, kteří během dlouhých staletí žili pod politickou i kulturní nadvládou Švédů, a také ze skutečnosti, že existují miliony cizinců, kteří si myslí, že Norsko je hlavní město Švédska (pokud si nejste jistí, tak není).

Norové sami sebe definují jednoduchým způsobem – nejsou Švédové.

Norové si na sebe při každé příležitosti berou něco, na čem je vyšitá norská vlajka, aby světu ukázali, že jsou Norové a rozhodně ne Švédi.

Jak Norové vidí sami sebe

Jakmile dal Nor jasně najevo, že není Švéd, řídí se další určení identity pevně danými geografickými pravidly. Všude na světě je to Evropan. Pro Evropany je Skandinávec. Pro Skandinávce je Nor. Pro ostatní Nory je buď z východního, nebo ze západního pobřeží. A pro všechny z pobřeží (ať už z východního, nebo západního) pochází z maličkého ostrůvku kdesi v pobřežních vodách.

Takový ostrůvek má obvykle své vlastní nářečí, kterým mluví jen několik tisíc obyvatel, kteří se tu narodili, vlastní fotbalový tým a často i vlastní policejní sbor tvořený jedním člověkem. Většina Norů je na svůj ostrůvek velice hrdá, ale jakmile jsou dost staří, rychle se z něj odstěhují.

Lidé ze západního pobřeží tvrdí, že jejich hlavním městem je Bergen – protože oficiální hlavní město Oslo leží na východě.

Mezi východním a západním pobřežím Norska je velký rozdíl, který ještě zvýrazňují značně odlišné dialekty a velká vzdálenost mezi nimi. Cesta z Osla na východě do Bergenu na západě trvá autem devět hodin. Vzhledem k tomu, že vede přes dva horské průsmyky, může být podstatně delší, pokud sníh uzavře cesty pro veškerou dopravu mimo „sněžných kolon“ a auta musejí na úpatí hory počkat na sněžný pluh a pak se ploužit za ním v dlouhatánské koloně.

Lidé ze západního pobřeží tvrdí, že jejich hlavním městem je Bergen - protože oficiální hlavní město Oslo leží na východě. Dokonce vycházejí i dva „celostátní“ deníky, jeden v Bergenu a druhý v Oslu. Oboje noviny píší o domácích i zahraničních zprávách, ale zpravidla ignorují věci, které se dějí na druhé straně země.

Lidé ze západu si o těch z východu myslí, že jsou to změkčilí, egocentričtí měšťáci (což v Norsku, kde všichni milují přírodu, není zrovna lichotka) a obyvatelé východního pobřeží považují obyvatele západu za chlubivé a užvaněné venkovské balíky. Ale jakmile se Nor zahledí k severu, přestává záležet na tom, ze kterého je pobřeží. Protože když se zahledí k severu, rozhodně pochází z jihu.

Jižané jsou přesvědčení, že všem seveřanům už z toho půlnočního slunce tak trochu přeskočilo.

Severní Norsko, které sahá až za polární kruh, je velice specifický region. Obyvatelé severu jsou silní a nemluvní lidé, kteří tráví polovinu roku lovem, lyžováním a rybolovem v naprosté temnotě. A o všech jižanech, ať už jsou z východního, nebo západního pobřeží, si myslí, že jsou to změkčilí maloměšťáci. Jižané jsou pro změnu přesvědčení, že všem seveřanům už z toho půlnočního slunce tak trochu přeskočilo.

Na severu žije také asi 70 000 Sámů neboli Laponců, původních domorodých obyvatel Skandinávie. Sámové obývají různé oblasti za polárním kruhem, které patří Norsku, Švédsku, Finsku a Rusku. V 80. letech 20. století norská vláda uzákonila ochranu laponské kultury, jazyka i způsobu života. Většina Norů považuje Laponce v zásadě za samostatný národ, který žije z větší části na norské půdě. Laponci to povětšinou vidí stejně.

Norové jsou pyšní, že jsou Norové. Ale neradi to vytrubují do světa, i když si občas nedokážou pomoct.

Kdyby měl Nor charakterizovat sám sebe, řekl by, že je nesmělý, pracovitý a miluje přírodu. Což je pravda, ale jen do jisté míry. Nor je neuvěřitelně nesmělý, dokud si nedá dva panáky, ovšem potom se začne bavit s každým, na koho natrefí. Velice pilně pracuje, ale ve čtyři odpoledne vypíná počítač a odchází domů. A všichni Norové milují přírodu, zvlášť když se ji pomocí lovecké pušky snaží poslat na onen svět.

17. května, Den norské ústavy

Norové jsou pyšní na svou zem, ohromující fjordy a nekonečné lesy. Jsou pyšní na svou vládu, národní lyžařský tým a vzdělávací systém. Jsou pyšní dokonce i na své vysoké daně. Stručně řečeno, Norové jsou pyšní, že jsou Norové. Ale neradi to vytrubují do světa, i když si občas nedokážou pomoct. Nejočividnější je tohle vytrubování 17. května, v Den norské ústavy.

Celý národ se každoročně na pár hodin zahalí do norských barev – červené, modré a bílé.

Dne 17. května 1814 podepsali Eidsvollsmenn (doslova Muži eidsvollští), otcové zakladatelé moderního Norska, na panském sídle v Eidsvollu norskou ústavu. Ta byla považována za jednu z nejdemokratičtějších a nejliberálnějších na celém světě. V té době bylo ovšem Norsko pod dánskou nadvládou a tato ústava byla považována za vyhlášení nezávislosti. Od tohoto dne se začali Norové každého 17. května shromažďovat a projevovat své národní cítění, i když bylo Norsko později postoupeno Švédsku a skutečnou nezávislost získalo až v roce 1905.

17. května je nejdůležitější den v norském kalendáři. Je to den dětských průvodů, hodování a mávání vlajkami. Celý národ se každoročně na pár hodin zahalí do norských barev - červené, modré a bílé. V malých vesničkách podél fjordů a v horských údolích pochodují děti s vlaječkami a lidé se zdraví slovy Gratulerer med dagen (Gratuluji k tomuto dni). V Oslu prochází průvod kolem paláce a královská rodina celé hodiny stojí a mává kolemjdoucím davům. Tyto oslavy se však nekonají jen v Norsku. Jakmile se někde sejdou aspoň tři Norové, uspořádají průvod.

Pro rodiče je 17. květen vyčerpávající. Den začíná v osm hodin ráno salvou z děl (simulovanou), která vzbudí všechny rodiče, kteří by náhodou zaspali. Tou dobou už však většina rodičů stihla vytáhnout na stožár na zahradě státní vlajku a ozdobit balkon a verandu papírovými vlaječkami. Potom se celá rodina navlékne do svátečního oblečení - což je buď bunad, tradiční, nádherně vyšívaný národní kroj, nebo oblek se stužkou v barvách národní vlajky připnutou na klopě - a odjede na snídani k přátelům. Hned po snídani všichni nastoupí znovu do auta, odvezou děti do školy a pak rychle běží zabrat si slušné místo někde na trase průvodu. Potom tři čtyři hodiny postávají a mávají vlajkami, zatímco kolem s hudbou a prapory pochodují jednotlivé školní třídy a všechny dechové kapely z okolí, a teprve potom si mohou konečně odpočinout a dát si pølse (párek) a softis (točenou zmrzlinu).

I když by to nikdy nepřiznali, je všem Norům každého, kdo pochází z jiné země, tak trochu líto.

I když to navenek vypadá nacionalisticky, 17. květen není oslavou vojenské či politické síly národa. Nejsou tu žádné armádní přehlídky ani průvody vojáků a tanků a nikdo nepronáší projevy oslavující vítězství nad utlačovateli. 17. květen je oslavou jednoty a projevem hrdosti národa, kde všichni pracují na dosažení společných cílů. Jde o zemi samotářů, kteří se sejdou, aby spolu oslavili, co všechno dokážou, když pracují jako jedna komunita - a Norové jsou na 17. květen stejně hrdí jako na svůj národ.

Jak Norové vidí ostatní

I když by to nikdy nepřiznali, je všem Norům každého, kdo pochází z jiné země, tak trochu líto. Norové jsou přesvědčeni, že ostatní země nejsou tak krásné jako ta jejich a jsou hustěji osídlené, což znamená, že si jejich obyvatelé nemohou tak často vychutnat přírodu o samotě. To je pro každého Nora něco strašně smutného.

Nedostatek volné krajiny je totéž co městská zástavba – a Norové jsou vůči městské kultuře podezřívaví.

Pro Nora je nedostatek volné krajiny totéž co městská zástavba - a Norové jsou vůči městské kultuře podezřívaví, zvlášť vůči té zahraniční. Podle nich je to semeniště hříchu, kde lide posedávají po kavárnách, upíjejí kávičku a nikdy nic nedokážou - a nic nedokázat je pro Nory ten největší hřích ze všech.

V této mylné představě je ještě utvrzuje fakt, že každé léto tráví dovolenou v letoviscích, která jsou k prasknutí přecpaná dalšími Nory. Na dovolenou si obvykle vybírají Syden (Jih), což je všezahrnující termín pro jižní Evropu, který se ani nesnaží nějak rozlišovat mezi jednotlivými zeměmi, kulturami nebo jazyky. Syden má vlastně jen dvě důležité vlastnosti, leží na jih od Norska a je tam horko.

Jak si Norové myslí, že je vidí ostatní

Norové mají za to, že mimo Skandinávii mezi jednotlivými skandinávskými zeměmi nikdo nevidí rozdíl. (A obvykle mají pravdu.) Navíc jsou přesvědčeni, že si všichni cizinci myslí, že je Norsko hlavním městem Švédska. (Ani v tom se často nemýlí.)

Na norském charakteru se výrazně podepisuje izolace. Mají hluboký odpor k davům.

Navenek se zdá, jako by Norům skutečnost, že zbytek světa považuje jejich zemi za město ve Švédsku, nijak nevadila. „Jsme malá země,“ říkají si mezi sebou, „proč by měl někdo vědět, co jsme zač?“ Ale v skrytu duše se tím Norové strašně trápí. „Možná jsme malá země,“ říkají si v duchu, „ale přinejmenším stejně důležitá jako Švédsko.“

A i když někdo dokáže Norsko a Švédsko rozlišit, bude Nor automaticky předpokládat to nejhorší. „Vtipy o trollech a Vikinzích si prosím odpusťte,“ ohradí se a pak začne sypat z rukávu jeden takový vtip za druhým, šťastný, že si o něm cizinec nemyslí, že je Švéd.

Povaha

Abyste pochopili povahu Norů, musíte nejprve porozumět zdejším zeměpisným zvláštnostem. Norsko není jen velká země s malou populací. Je to velká země s malou populací, po které se strašně nepohodlně cestuje. Kvůli všem těm fjordům a pohořím jsou všechny silnice, s výjimkou několika dálnic kolem velkých měst, docela úzké. Dokonce i železniční tratě jsou často jednokolejné a vlaky musejí zastavovat na vyhrazených místech, aby mohly projet soupravy v opačném směru.

Samota je nejlepší

Největší zábava je dvanáctihodinový pěší výstup na nějakou horu, s věrným přítelem a v naprostém tichu.

Pragmatismus

Dokonce i psi jsou často navlečení do vest s reflexními proužky.

To zvládneš!

Pro Nora je problém prostě jen výzva, kterou je nutné překonat. Norský elán neuvadá ani tváří v tvář extrémnímu chladu, který v zemi panuje. Norové jsou na své vikinské dědictví dodnes hrdí a v každém se skrývá potlačený Viking.

Vnitřní Viking

Komplex mezinárodní méněcennosti

Jakmile přišli Vikingové o svou moc, nastoupily zbývající skandinávské národy. Od roku 1397 až do osvobození v roce 1905 vládli Norsku na dálku střídavě Švédové a Dánové.

Staletí, po která bylo Norsko mezi skandinávskými zeměmi tou nejubožejší zemí, zanechala svou stopu.