Národní identita

Brusel jako hlavní město pomáhá Belgičanům zviditelnit se. Díky postavení neoficiálního „hlavního města Evropy“ lidé na celém světě konečně alespoň přibližně vědí, kde jejich zemi hledat na mapě. To ještě neznamená, že mají představu, jakou řečí se tam mluví, ale pro začátek to není špatné.

Svou státní příslušností se Belgičané zrovna nechlubí. Podle nedávného průzkumu by si 60 % z nich přálo narodit se někde jinde. V belgické státní hymně se zpívá o oddanosti vlasti neboli o la Patrie (aby se to rýmovalo s „O Belgique! O Mère chérie“), ale jen málokterý Belgičan vám ji zazpívá až do konce, většina skončí u prvního verše. Když se jednoho kandidáta na premiéra belgické vlády zeptali, zda zná text hymny, začal zpívat francouzskou Marseillaisu.

Brusel jako hlavní město pomáhá Belgičanům zviditelnit se. Díky postavení neoficiálního „hlavního města Evropy“ lidé na celém světě konečně vědí, kde jejich zemi hledat na mapě.

Varování předem

Jelikož ostatní národy nepřišly na nic konkrétního, co by se o Belgii a jejích obyvatelích dalo říci, hodili jim na krk pověst nudných patronů. Takové nálepky se lze zbavit jen těžko; jako kdyby se vás někdo, s kým je zábava jak v krematoriu, zeptal: „Copak nedokážeš říct něco zajímavého?“ Belgičané tento pocit znají velmi dobře. Snažili se.

Mají zvláštní a roztomilou schopnost, že na nahozenou návnadu prostě neskočí a nenechají se rozhodit. Řídí se heslem: Ať si kokrhají jiní; kohout, který kokrhá nejhlasitěji, skončí první na pekáči.

Průzkumy, zveřejněné OSN, Belgii ohodnotily jako jedno z nejlepších míst k životu v Evropské unii.

Komu to připadá jako nesmysl, měl by se mít na pozoru, jelikož věci z Belgie přicházejí do módy. A nejde jen o slavnou čokoládu a pivo. Návštěvníci této země jsou překvapeni a zaskočeni, když objevují nebývalou genialitu místní kuchyně a poznávají nefalšovanou belgickou pohostinnost a neskutečnou brilantnost vlámského umění. Občas dokonce najdou cestu na některý z venkovských zámků.

Belgičané se prosadili i ve světě módy. Skupina oděvních návrhářů známá jako Antverpská šestka je dnes slavná po celém světě. Nejen katedra módy na Akademii výtvarných umění v Antverpách navíc stále produkuje spoustu pozoruhodných talentů. Ostatní národy se musely postupně smířit s tím, že podle měřítek Evropy jednadvacátého století dokázali Belgičané svým tichým, zdrženlivým způsobem vystupování dosáhnout řady úspěchů.

Nezávislost přišla ruku v ruce s revolucí, kterou spustilo operní představení.

Tento názor následně podpořily průzkumy, zveřejněné OSN, které Belgii ohodnotily jako jedno z nejlepších míst k životu v Evropské unii a zařadily ji mezi dvacítku nejvíce prosperujících zemí světa. Belgičany samotné tento pozitivní výsledek překvapil natolik, že neprodleně věnovali spoustu prostoru v tiskovinách a na blozích, aby všem vysvětlili, proč si takovou chválu nezaslouží.

Národnost

Důvodem nedostatečné národní hrdosti Belgičanů může být i to, že belgický národ je poměrně nový. Status národa jako takového získal až v roce 1830, po staletích okupace a vpádů Římanů, Francouzů, Burgundů, Španělů, Rakušanů a Nizozemců.

Nezávislost přišla ruku v ruce s revolucí, kterou spustilo operní představení. Po zhlédnutí Auberovy opery La Muette de Portici („Němá z Portici“) vyrazili motivovaní diváci, plní idejí tohoto díla, v parádních šatech do bruselských ulic a na radnici vztyčili státní vlajku. Okupační nizozemské jednotky po několika šarvátkách prchly a povstalci vzali útokem Královský palác, kde oslavili konec nizozemské nadvlády tím, že bustu krále korunovali holandským sýrem a poté si procházeli jeho komnaty a obdivovali jeho garderobu. Tyto události sice asi postrádají strhující a vzrušující šmrnc Francouzské revoluce, Belgičané však vždy volili umírněná řešení, než aby jejich dějinné události zabíraly spoustu místa v knihách o historii. A když se to vezme kolem a kolem, s tímto přístupem dosáhli řady úspěchů.

Belgie tudíž nemá hluboké historické kořeny. Na rozdíl od jiných nových národních států, jako jsou třeba Německo a Itálie, není Belgie vymezena ani jazykově, jelikož její populace je rozdělena do dvou skupin: první používá francouzštinu a druhá nizozemštinu. Ta byla dřív nazývaná vlámštinou, ale dnes už jí Belgičané, kteří jí hovoří, říkají nizozemština.

Přestože by Belgie mohla nedostatek národního šovinismu považovat za ctnost, pod povrchem skrývá vzájemnou antipatii obou jazykových skupin.

Běžný Belgičan občas budí dojem, že je docela v balíku. Působí jako spokojený snob, občas trochu znuděný ze svého domáckého života, který je naplněn konzumací vynikajících jídel a nadbytkem spotřebního zboží. Přestože by Belgie mohla (pokud by chtěla) svůj nedostatek národního šovinismu považovat za ctnost, pod povrchem skrývá vzájemnou antipatii obou jazykových skupin, Vlámů a Valonů.

V 90. letech 20. století byla Belgie v podstatě rozdělená na dva federální státy, a to nizozemsky mluvící Flandry (Vlámsko) a francouzsky hovořící Valonsko, které držela pohromadě federální vláda a hlavní město – bublina s převážně francouzskými mluvčími obklopená vlámským územím.

Příslušné emblémy, valonský kohout a vlámský lev, by klidně mohly být zobrazeny, jak se snaží jeden druhému vyklovnout a vyškrábat oči.

Belgičané si občas postesknou „Il n’y a plus de Belges. Il n’y a que des Wallons et des Flamands.“ („Už nejsou žádní Belgičané. Jsou jenom Valoni a Vlámové.“) Současný nacionalismus, který vládne ve společnosti, odkazuje na národní hrdost nikoli na Belgii, nýbrž na Flandry či Valonsko. Emoce bývají vyhrocené a vedou k poměrně trapným rozepřím mezi oběma komunitami, zejména v lokalitách podél vzájemné hranice, kde se mísí příslušníci obou skupin. Příslušné emblémy, valonský kohout a vlámský lev, by klidně mohly být zobrazeny, jak se snaží jeden druhému vyklovnout a vyškrábat oči. Proto čas od času vyvstává otázka nejisté budoucnosti Belgie. „Jsme snad jedinou zemí na světě, která si láme hlavu tím, zda vůbec existuje,“ řekl kdysi belgický novinář a básník Daniel De Bruycker. Říká se, že tento národ drží pohromadě pouze dvě tenká vlákna: královská rodina a Rudí ďáblové (národní fotbalový tým).

Politici z obou komunit celkem otevřeně využívají antagonismus mezi nizozemsky a francouzsky hovořícími obyvateli na principu „rozděl a panuj“, takže nazývat se Belgičanem (spíše než Vlámem či Valonem) se stalo jakýmsi politickým prohlášením. Trička a nálepky na autech hlásající „Belge, et fier de l’être“ („Belgičan a jsem na to hrdý“) nejsou jen pouhým zoufalým pokusem setřást toto stigma, ale vyjádřením touhy po zachování belgické národnosti.

Jak sami sebe vidí Belgičané

Belgičané sami sebe coby národ až příliš rychle znevažují. Svou zemi obvykle popisují jako placatou a malou (ve skutečnosti však není ani malá, ani placatá), jako by už očekávali, že z okolí přijde nějaká urážka. Možná jim v mysli stále hlodá proslulý ponižující výrok (ne)slavného belgického krále Leopolda II., metly Konga, z 19. století: „Petit pays, petites gens.“ („Malá země, malí lidé“).

Belgii a věcem s ní spojeným se takový punc vysoké kvality většinou neuděluje, pokud se nejedná o čokoládu.

Navzdory chválám, které se na Belgičany a jejich zemi v posledních letech pějí, tento národ stále tíží melancholie a nedostatek sebedůvěry. Mívají ty nejlepší úmysly, ale většinou jim jejich plány něco překazí: ekonomické problémy, špatný zdravotní stav, politická korupce, Vlámové, Valoni, Francouzi… nebo prostě jen to, že jsou Belgičané.

Když belgický módní návrhář Dries van Noten zjistil, že módní svět téměř slepě interpretuje označení „vyrobeno v Belgii“ jako značku něčeho opravdu výjimečného a žádoucího, zcela ho to vyvedlo z míry. Belgii a věcem s ní spojeným se takový punc vysoké kvality většinou neuděluje, pokud se tedy nejedná o jejich výbornou čokoládu.

Co však mají všichni Belgičané společné, je přesvědčení, že nejsou žádné jiné národnosti.

Mnozí obyvatelé Belgie by řekli, že sami sebe vůbec nepovažují za Belgičany, ale především za Vlámy či Valony, nebo případně že jsou Vlámové či Valonové a až teprve poté Belgičané. Když se například ve Vlámsku stane nějaký Vlám světoznámou hvězdou, bude se o něm nejspíš psát jako o skvělém Vlámovi, avšak Valona, jenž dosáhne mezinárodní věhlasu, budou Vlámové prohlašovat za skvělého Belgičana.

Co však mají všichni Belgičané společného (kromě piva, hranolků, Tintina, katolické církve a dva tisíce let dlouhé společné minulosti), je přesvědčení, že nejsou žádné jiné národnosti. Sice se zdráhají označit sami sebe za Belgičany, s naprostou rozhodností ale řeknou, že nejsou ani Němci, ani Nizozemci, ani Francouzi. Tím se Belgičané odlišují; jen málo občanů napříč světem se vymezuje tvrzením, jaké národnosti určitě nejsou.

Jak sami sebe vidí Vlámové

Vlámové sami sebe považují za pracovité, poctivé a spolehlivé. Vezměte si Bruggy, Gent a Antverpy, nádhernou trojici měst s velkolepými katedrálami a úžasnými uměleckými sbírkami od takových autorů, jako jsou Jan van Eyck, Dirk Bouts, Peter Paul Rubens, Jacob Jordaens či Anthony van Dyck. Ve své době to byly v podstatě městské státy a stále z nich sálá občanská hrdost a autonomie.

Vlámové mají pocit, že jsou kultivovaní způsobem, který rozhodně nelze označit za okázalý.

V současnosti Vlámové vyčnívají: cítí, že jejich hvězda je na vzestupu, a vědí, že po dlouhých stoletích, kdy s nimi francouzsky hovořící Belgičané zametali, teď koště drží pro změnu oni.

Karty se obrátily. V 70. letech 20. století se těžký průmysl ve Valonsku zhroutil, kdežto nová odvětví lehkého průmyslu a obchodní přístavy na severu země, společně s turistických ruchem, přinesly do Vlámska hospodářskou obrodu. Dnes se řadí mezi nejúspěšnější regiony v Evropě a drží se v čele v oblasti informačních technologií, farmaceutického a elektronického průmyslu. Pro Vlámy je to dar z nebes a svou (škodolibou) radost se ani moc nesnaží skrývat. Nedávná propagační kampaň se představila s heslem „Vlámsko: hvězdný region v Evropě“. Byla to opožděná protiofenziva na dlouho trvající útisk. Vlámové se nyní cítí být lídry hospodářského oživení Evropy. Jsou hrdí na svoji poctivost, dobrosrdečnost či lidskost a mají pocit, že jsou kultivovaní způsobem, který rozhodně nelze označit za okázalý. Což je ve skutečnosti velmi belgické.

Jak sami sebe vidí francouzsky mluvící Belgičané

Francouzsky mluvící občané budou sami sebe (pravděpodobně častěji než Vlámové) považovat hlavně za Belgičany. Pravdou je, že nyní procházejí těžkým obdobím a mají pocit, že stojí mezi dvěma ohni.

Francouzsky mluvící Belgičané přišli o svůj ekonomický vliv v zemi, které kdysi neoddiskutovatelně vládli.

Francouzsky mluvící Belgičané přišli o moc. Ztratili svůj ekonomický vliv v zemi, které kdysi neoddiskutovatelně vládli. Valonsko dnes nabývá podoby příjemné, ospalé provincie ležící kdesi v Evropě. Za své hlavní město si vybrali Namur, ale kdo kdy slyšel o nějakém Namuru?

Jak Vlámové vidí francouzsky mluvící Belgičany

Ve vlámských městech, jako jsou třeba Bruggy, člověku ani nedojde, že Belgie má i francouzsky hovořící část.

Proč mají Valoni ve svém znaku kohouta?

Protože je to jediný tvor, který zpívá, i když stojí ve hnoji.

Mnozí frankofonní Belgičané mají blízké přátele či příbuzné, kteří jsou Vlámové a kteří se naštěstí jaksi vymykají.

Jak francouzsky mluvící Belgičané vidí Vlámy

Možná je z toho všeho cítit zbytečná agresivita, hnidopišství a zlomyslnost, ale co lze také čekat od les paysans flamands („vlámských balíků“), omezené rasy bez smyslu pro humor, zato s velkým mindrákem?

Jak Belgičané vidí ostatní

Belgičané, a to zejména ti frankofonní, opravdu nesnášejí, když se jich někdo zeptá, zda jsou Francouzi. Vlámové považují Nizozemce za úspěšného evropského souseda, jenž náhodou mluví jazykem, který se podobá tomu jejich.

Zvláštní vztahy

Jak je vidí ostatní

Francouzské vtipy o Belgičanech v poslední době vycházejí z módy. Francouzi si čím dál více uvědomují, že Belgičané si žijí poměrně dobře.

Jak by Belgičané chtěli, aby je viděli ostatní