Národní identita

Varování předem

Nikdy nepodceňujte Australany, byla by to velká chyba. Jsou přátelští, pohodoví, lakoničtí a velmi rádi ukazují nenucenou lhostejnost vůči všemu okolo. Nikdo ale nevede tak uvolněný životní styl pouhou náhodou. Jejich povaha odráží tuto rozporuplnost mezi přístupem a životním stylem – nic není takové, jaké se to jeví.

Život v zemi, kterou jeden z jejích minulých premiérů popsal jako „řiť světa“, způsobuje, že její obyvatelé jsou asi trochu divní. Jenže Australané neboli Ausíci skálopevně věří, že o kolečko méně mají všichni ti nešťastníci, kteří žijí kdekoli jinde než oni. Lidé odjinud nicméně sdílejí pevné přesvědčení, že člověk musí být poněkud zvláštní, aby v této zemi žil. Pokud máte pochybnosti, řeknou vám, abyste zavzpomínali na poslední zápas australského fotbalu, který jste sledovali. Na tento sport jsou Ausíci nesmírně pyšní.

Ausíci rádi ukazují nenucenou lhostejnost vůči všemu okolo. Nikdo ale nevede tak uvolněný životní styl pouhou náhodou.

Australané neprojevují národní hrdost máváním vlajkami a zpěvem písní, s výjimkou sportovních akcí. Vlastenecký zápal, jehož vzedmutí média i politici pravidelně vyvolávají, obyvatelé obvykle spíše potlačují. Ausíci nemají potřebu jeden druhého přesvědčovat, jak skvělá je jejich země, neboť to všichni vědí. Koho jiného taky stojí za to přesvědčovat?

Při oficiálních akcích občas dojde k odvážnému pokusu zapět státní hymnu.

V průběhu oficiálních akcí občas dojde k odvážnému pokusu zapět státní hymnu, ale jelikož celý text nezná nikdo vyjma politiků, které většina lidí považuje za šmejdy, málokdo se tím obtěžuje.

Státní hymnu Advance Australia Fair vybrala vláda v konkurzu. Porazila mnohem povzbudivější Waltzing Matilda*, jelikož dokonce i národ založený trestanci rázně odmítl přijmout za státní hymnu píseň pojednávající o vandrákovi, který zabije ovci (hrdelní zločin) a zatčení se pak vyhne tím, že se utopí ve špinavé kaluži. Při neoficiálních příležitostech nicméně všichni předvádějí Waltzing Matilda ve strhujícím podání. Koneckonců žádný pitomý politik nebude Ausíkům říkat, co mají zpívat.

Na hranici absurdnosti

Vzhledem k odlehlosti Austrálie od zbytku světa by se celkem rozumně dalo předpokládat, že mezi jejími obyvateli bude panovat pocit jednoty. Skutečnost je však úplně jiná a návštěvníci rychle zjistí, že vlastenectví se projevuje především silnou řevnivostí mezi jednotlivými australskými státy.

Ausíci se s tímto stavem vyrovnávají tak, že si navzájem nadávají, přičemž každý stát je na svou přezdívku (byť pohrdavou) patřičně hrdý. Obyvatelům Jižní Austrálie se říká „vránožrouti“, což bezpochyby souvisí s nevalnou úrovní zemědělské půdy ve většině severní části tohoto státu. Toto území je tak pusté a vyprahlé, že tu vrány musejí létat pozadu, aby se jim neprášilo do očí.

Toto území je tak pusté a vyprahlé, že tu vrány musejí létat pozadu, aby se jim neprášilo do očí.

Obyvatelé Západní Austrálie přijali označení „pískovci“ podle druhu podzemního hmyzu. Mají dokonce plyšáka pískovce, aby na své přezdívce také trochu vydělali. Výnosy z jeho prodeje jdou na charitu. Život na jednom obrovském pískovišti s sebou přináší spoustu výhod, nadbytek vody však mezi nimi rozhodně není.

Přezdívky ostatních států se čas od času mění. Obyvatele Queenslandu, státu, který se díky svým deštným pralesům, bujným pobřežním pásům, slavnému Velkému bariérovému útesu a banánům od ostatních výrazně liší, nepřekvapuje přídomek „ohýbači banánů“. Oni sami běžně nazývají obyvatele Nového Jižního Walesu „Mexičany“, protože žijí na jih od jejich státu. Australané z pevninské části věří, že mezi Tasmánci, jejichž domovina na mapách Austrálie často chybí, je hojně rozšířené příbuzenské křížení.

Ztělesněním rivality jsou každoroční ragbyové bitvy. Starořímské arény byly proti nim rekreační sportoviště.

Soupeření mezi státy bývá dost temperamentní. Samozřejmě že právě ten stát, v němž daná osoba žije, má to nejlepší pivo, nejlepší místa k podnikání a – což je zdaleka nejdůležitější – nejlepší sportovní týmy. Ztělesněním rivality jsou každoroční ragbyové bitvy mezi týmy Queenslandu a Nového Jižního Walesu. Zápasy ve starořímských arénách byly proti nim rekreační sporty, protože i když se ragbista ocitne v zápalu boje dočasně v bezvědomí, zápas bez přerušení pokračuje.

Výjimečné vztahy

V srdci Ausíků má své speciální místo jeden národ, a sice Kiviové, ovšem zjevně jen proto, že Nový Zéland leží natolik blízko, že ho nemohou ignorovat tak, jak by chtěli. Další výjimečnou zemí je samozřejmě Británie.

Británie je užitečná tím, že čas od času dodává vhodné oběti pro obvykle neporazitelný australský kriketový tým.

Od té doby, co začala své nežádoucí občany odkládat do Austrálie, se na ni pohlíží jako na mateřskou zemi. První příchozí měli oblečení vyzdobené nápisem POHMIE (Vězni jeho Veličenstva ve vyhnanství). Anglánům se dodnes říká pommies, ale nikdo tím není dotčený. Urážka to sice je, ale jelikož Ausík uráží pouze přítele, tak se to nepočítá.

Když se Británie po několika stoletích přednostního obchodování s Austrálií začala orientovat spíše na Evropu, nastaly sice určité ekonomické potíže, avšak nevedlo to k nevraživosti vůči Britům. Všechno způsobili politici a každý Ausík dobře ví, že ti žijí úplně odtržení od skutečných lidí a opravdových problémů.

Australská ekonomika však nyní válí, a to s pomocí Číňanů a Japonců, kteří touží po jejich surovinách. Británie už není považovaná za důležitého partnera. Nejlepší službu teď poskytuje tím, že čas od času dodává vhodné oběti pro obvykle neporazitelný australský kriketový tým.

Jak vidí sami sebe

V 50. a 60. letech 20. století anglická média přinášela inzeráty propagující vystěhovalectví do Austrálie za finanční podpory státu. Typického Ausíka vykreslovaly hlavně jako mladého, vysokého a opáleného muže, který celý den tráví na pláži. Typickou Australanku pak jako mladou, pěkně tvarovanou, opálenou ženu, která celý den tráví na pláži. Tyto inzeráty vehnaly spousty nic netušících Anglánů do záhuby. Za to, že jim vláda zaplatila cestu lodí, museli u protinožců vydržet alespoň dva roky. Během té doby mnozí z nich ztratili vůli k návratu. Ausíci měli radost, že jejich životní útrapy jsou vykreslovány tak úchvatně. Stavěli se k tomu tak, že pokud je někdo tak hloupý, aby tomu věřil, žít v Austrálii si rozhodně zaslouží. Soucit nikdy nepatřil k jejich silným stránkám.

Pro Australany není sportu nikdy dost. Ba co víc, ve sportu je důležité vítězit, nikoli se jen trapně účastnit.

V 80. letech 20. století běžela v australské televizi vládní zdravotní kampaň „Život – nepropásni ho“ s australským antihrdinou jménem Norm. Bylo mu něco mezi třiceti a čtyřiceti a měl obrovské panděro. Celý den seděl u televize a sledoval sport. Samozřejmě u toho popíjel pivo. Opálení Ausíci a „Normové“ žili šťastně vedle sebe, někdy v tomtéž těle; koneckonců v surfařských klubech se prodává pivo. S výjimkou pseudointelektuálních milovníků chardonnay se Ausíci v současnosti zjevně pramálo zajímají o image; ale záleží jim na tom, aby byli považováni za velké fanoušky sportu.

Pro Australany není sportu nikdy dost. Ba co víc, ve sportu je důležité vítězit, nikoli se jen trapně účastnit. Když se australský fotbal hrál jen ve státě Victoria, na velké zápasy běžně chodilo i sto tisíc diváků. Během olympijských her všechny australské noviny přinášejí tabulky s přehledem získaných medailí na počet obyvatel, čímž přesvědčivě dokazují, že Ausíci porazili Američany – tedy alespoň statisticky. Nevyvratitelná porážka se zdůvodňuje tak, že nikdo přece nemohl očekávat, že takový malý národ zvítězí. Pokud však Ausíci vyhrají, užívají si nádherný pocit outsidera, jenž dokázal skolit mocnějšího soupeře.

Australané by svou milovanou zemi rádi zbavili přežité nálepky kolonie osídlené trestanci.

Jak by chtěli, aby je viděli ostatní

Australané by svou milovanou zemi rádi zbavili přežité nálepky kolonie osídlené trestanci. Nejsou přece žádní hochštapleři, ale podnikaví lidé. Chtěli by, aby je druzí považovali za právoplatné světové lídry v nezávislém myšlení. Zkuste Ausíkům říct, že jejich národ pochází vesměs z kriminálníků, a oni pohotově zdůrazní, že je do jejich země posílala převážně Anglie. Navíc dodnes litují toho, že si zločineckou třídu nemohly dovolit lepší země.

Tak či onak, za těch asi sedmdesát let, kdy sem byli trestanci posíláni, jich dorazilo pouze 160 tisíc. Ve srovnání s počtem svobodných přistěhovalců je to jen kapka v moři. Nicméně skutečnost, že valná část současné populace jsou potomci vyhoštěnců, lovců štěstěny a zlatokopů z 19. století, kteří toužili po rychlém zbohatnutí, nepovažují Ausíci za bezvýznamnou. Pohlížejí na ně jako na drsné individualisty, jejichž podnikavost sehrála klíčovou roli v rozvoji této rozlehlé, nevlídné země.

A pokud nějaký ten podnikavec či politik skončí v lochu, nikomu to netrhá žíly. Když si bývalý ministr Nového Jižního Walesu Rex Jackson odpykával trest za finanční nerozvážnosti ve věznici Berrima, jeho dřevěné výrobky s podpisem šly ve vězeňském obchodě na dračku.

Jak vidí ostatní národy

V Austrálii žije 26 milionů lidí, z nichž přibližně 3 % jsou potomky původních domorodých obyvatel. Je to druhý nejvíce multikulturní stát světa, hned po Izraeli. Žijí zde příslušníci téměř každého národa, na který si vzpomenete: Britové, Irové, Italové, Řekové, Slované, Holanďané, Němci, Španělé, Poláci, Vietnamci, Indové, Libanonci, Turci, Číňané; a všichni naučili Ausíky svůj vlastní druh mezinárodních vztahů. Prudký nárůst počtu asijských přistěhovalců tlačí tuto bývalou odlehlou evropskou výspu k tomu, aby uznala svou geografickou blízkost k Asii.

V každém okamžiku pobývá asi tak milion Australanů v cizině.

Statisticky se 40 % Australanů (nebo alespoň jeden z jejich rodičů) narodilo v zahraničí. Kromě globálních rodinných vazeb pobývá vždy asi tak milion lidí v cizině, a to se nejedná jen o ty, kteří se právě válejí na plážích na Bali. Mimo všudypřítomných baťůžkářů pracují Ausíci v kreativních odvětvích v Londýně, učí surfing ve francouzském letovisku Biarritz, prodávají fajita v Kostarice a mnozí končí u baru, tedy jako obsluha. Převážná většina se jednou vrátí domů, obohacená o zkušenosti, ale také s pevnějším přesvědčením, že Austrálie je to nejsprávnější místo k životu.

Ausíci si příslušníky jiných národů často spojují s pokrmy, které se v dané zemi připravují.

Všechny velké australské noviny mají mezinárodní přílohy a v televizi často běží zahraniční pořady. Jeden televizní kanál (Special Broadcasting System – SBS) je dokonce věnovaný etnickým pořadům a vysílá všechno od zpráv v indonéštině po dokumentární snímky o továrnách na traktory v Uzbekistánu. Je však pravda, že SBS nemá zdaleka takovou sledovanost jako seriál Sousedé.