1 Abeceda

V českém pravopise se můžeme setkat s následujícími písmeny:

a | [á] | f | [ef] | n | [en] | ť | [ťé]
á |  | g | [gé] | ň | [eň] | u | [ú]
b | [bé] | h | [há] | o | [ó] | ú |
c | [cé] | ch | [chá] | ó |  | ů |
č | [čé] | i | [í] | p | [pé] | v | [vé]
d | [dé] | í |  | r | [er] | y | [ypsilon]
ď | [ďé] | j | [jé] | ř | [eř] | ý |
e | [é] | k | [ká] | s | [es] | z | [zet]
é |  | l | [el] | š | [eš] | ž | [žet]
ě | [ije] | m | [em] | t | [té] |  |

Ve slovech cizího původu se objevují navíc písmena q ([kvé]), w ([dvojité vé]), x ([iks]), případně i některá další:
squash, hardware, anorexie
Rhôna, aperçu, château, malström, minnesänger, Günter, Győr

2 Hláskosloví

Hláskosloví je nauka o hláskovém systému jazyka. Hlásky jsou nejmenší řečové jednotky, z nichž se skládají slova. Znalost hláskového systému jazyka je důležitá především při studiu tvarosloví a pro začleňování podstatných jmen ke skloňovacím vzorům nebo sloves do slovesných tříd.
Jako jiné jazyky i čeština rozlišuje dva hlavní druhy hlásek - samohlásky a souhlásky.

2.1 Samohlásky

České samohlásky (neboli vokály) mají dvojí podobu, mohou být krátké nebo dlouhé. To se odráží jak v písmu (dlouhé jsou označeny čárkou, případně kroužkem), tak ve výslovnosti (v rozdílné délce samohláskového tónu).

krátké | a | e | i/y | o | u
dlouhé | á | é | í/ý | ó | ú/ů

Dvojhlásky

Do české hláskové soustavy patří dvojhláska ou. Za dvojhlásku se ou považuje, je-li vysloveno v jedné slabice:
kou-let, roup, ko-hou-tek
Ale! po-uk-lí-zet
V přejatých slovech, vlastních jménech a citoslovcích se setkáme s dvojhláskami au, eu: astronaut, Aurora, auvajs; euro, pseudo, Euklides.
P o z o r !
Písmeno ě není samostatnou hláskou, vždy se čte jako [e], háček pouze naznačuje, že dochází k měkčení předcházející souhlásky (d, t, n) nebo vsunutí hlásky j:
děti [ďeťi], tělo [ťelo], oběd [objet], květ [kvjet]

2.2 Souhlásky

Dělení českých souhlásek (konsonant) je poněkud složitější. Můžeme je rozlišovat např. podle toho, jak a kde se tvoří v dutině ústní (závěrové, retné, nosové atd.). Pro tvarosloví je v tomto případě důležité vyčlenění tzv. velárních souhlásek - tvoří se na zadním patru, proto se jim říká též zadopatrové. Jedná se o hlásky k, g, ch, volně se k nim řadí také jediná česká hrtanová hláska h. Velární souhlásky hrají významnou úlohu při skloňování podstatných jmen mužského rodu, neboť v určitých pádech vyžadují jiné koncovky, a navíc u nich dochází ke střídání hlásek.
Více viz kap. Podstatná jména a Hláskové střídání. Souhlásky dělíme na tvrdé, měkké, obojetné. Toto dělení se promítá v pravopisu: po tvrdé souhlásce píšeme y, po měkké i, po obojetné lze psát obojí:

tvrdé | h, ch, k, r, d, t, n
měkké | ž, š, č, ř, c, j, ď, ť, ň
obojetné | b, f, l, m, p, s, v, z

Znělost/neznělost

Podle toho, zda je při tvoření souhlásky zapojen hlas, rozlišujeme souhlásky znělé (tzv. hlasné) a souhlásky neznělé (tzv. nehlasné).
Většina českých souhlásek tvoří páry - říká se jim párové. Výslovnostně se jedná o totožné hlásky, ve slovech však rozlišují význam (např. pes - bez):

znělé | b | d | ď | g | v | z | ž | h
neznělé | p | t | ť | k | f | s | š | ch

Některé však opozici znělosti a neznělosti netvoří, jde o souhlásky nepárové.

jen znělé | m | n | ň | j | l | r |  |
jen neznělé |  |  |  |  |  |  | c | č

P o z o r !
Souhláska ř může být podle pozice ve větě znělá (stojí vedle samohlásky nebo znělé souhlásky) nebo neznělá (stojí vedle neznělých souhlásek nebo na konci slova).

znělé ř | vřít, zřít, Mařena, stařena, hřeben
neznělé ř | pře, chřest, páteř, třetí, křeček

Opozice znělost - neznělost je důležitá pro správnou výslovnost souhlásek ve slovech a slovních spojeních, zejména v tzv. spodobě (asimilaci) znělosti.
Spodoba znělosti viz kap. Výslovnost souhlásek.

2.3 Spisovná výslovnost

Výslovnost každého jazyka má pevně daná pravidla. Jejich nedodržení může vést k nepříjemným nedorozuměním, proto je dobré znát alespoň hlavní zákonitosti české výslovnostní normy.
Spisovná výslovnost se cizím slovem nazývá ortoepie.

2.3.1 Výslovnost samohlásek

U správné výslovnosti je třeba dodržovat 2 základní pravidla, a to správnou:

zvukovou podobu (kvalitu)

Často se setkáváme se dvěma odchylkami, kdy je výslovnost:
* příliš otevřená (široká) - v obecné češtině se setkáme s otevřenou výslovnosti i/í, která se blíží [e/é] (lid, hmyz - [led, hmes]), nebo samohlásek o a e, která se blíží [a] (co to je - [ca ta ja])
* příliš zavřená (úzká) - typická pro moravská nářečí

délku (kvantitu)

Délka samohlásky rozlišuje význam slova (např. mast - mást, dráha - drahá, sraz - sráz), opět rozlišujeme 2 nespisovné tendence:
* nespisovné krácení:
žaba, prosim, s novym mičem
* nespisovné dloužení:
včerá byló dobřé, řekla sladcé

2.3.2 Výslovnost souhlásek

Výslovnost českých souhlásek se řídí těmito pravidly:

spodoba artikulační

Projevuje se ve zjednodušené výslovnosti, kdy se dvojice souhlásek čte jako jedna:

ds/ts → c | dětský [ďeckí], lidský [lický]
dš/tš → č | hustší [husčí], chudší [chučí]
dc → c | dcera [cera], srdce [srce]

P o z o r !
Zjednodušená výslovnost je dovolena i ve tvarech pomocného slovesa být:
ušel jsi [ušel si], umřeli jsme [umřeli sme], polil jsem se [polil sem se]

spodoba znělosti

Jestliže se vedle sebe ocitnou souhlásky, které se liší znělostí (nepárové souhlásky se asimilace neúčastní), dochází mezi nimi k tzv. asimilaci znělosti. To znamená, že se skupina hlásek vyslovuje buď zněle, nebo nezněle. Určující je přitom druhá souhláska. Platí dvě jednoduché rovnice:
* znělá + neznělá = neznělá
zpívat, vstoupit, bezpečí, způsob, otcovství, vstříc, vsuvka
* neznělá + znělá = znělá
kde, sběr, lesba, sbírat, kresba, anekdota, kdákat
Na konci slova je souhláska vždy neznělá! hřbitov - [hřbitof], proud - [prout], krab - [krap], grog - [grok], vítěz - [víťes], kaluž - [kaluš], druh - [druch], hruď - [hruť]
P o z o r !
* Souhláska v sice asimilaci podléhá (mění se na f), ale sama spodobu nezpůsobuje:
svátek, svět, svítat, kvítí, chvat
* Výslovnost souhláskového spojení sh se liší oblastně. Na Moravě se vyslovuje zněle [zh], v Čechách nezněle [sch]. Obojí výslovnost je považována za spisovnou!
Na shledanou! - [na zhledanou] i [na schledanou]

Zdvojené souhlásky

Stojí-li vedle sebe stejné souhlásky, vyslovují se:
zjednodušeně, a to ve většině případů:
holčiččin, jednodušší, bezbranný, měkkota
zdvojeně
* aby nedocházelo k záměně významu:
nejjistější - nejistější, poddaný - podaný, předtlačit - přetlačit
* na hranici slov ve složeninách:
půllitr, trojjediný, bezzubý
* v příponách rozkazovacího způsobu:
omamme, uvědomme, krmme, tlumme
* nebo u zvířecích přídavných jmen:
kukaččí, křeččí, špaččí

2.4 Hláskové střídání (alternace)

Při tvorbě slov nebo slovních tvarů (skloňování, časování - neboli ohýbání slov) dochází ke střídání (čili alternaci) hlásek. Podle druhu hlásek, kterých se střídání týká, rozlišujeme dvojí typ alternací:

2.4.1 Samohláskové alternace

Změna v kvantitě

a/á | vlas - vlásek, dělat - dělání, pálit - pal!
e/é | kámen - kamének, větev - větévka, chléb - chleba
i/í | list - lístek, míle - mil, síla - sil
u/ú | unést - únos, utéct - útěk, rozpůlit - rozpul!
ý/y | vyhýbat - výhybka, mýlit se - (ne)myl se!

Změna v kvalitě

a/e | vajec - vejce
a/o | hrabat - hrob
á/í | smát - smích
ě/a | štěstí - šťastný
o/e | vozit - veze
e/0 | stromek - stromky
0/e | kresba - kreseb
0/é | prkno - prkénko
0/i (y) | zapsat - zápis
0/í (ý) | prkno - prkýnko, poslat - posílat
0/o | hřmít - hrom

Změna v kvantitě i kvalitě

á/ě (e) | třást - třes!, vát - věj!
í (ý)/ě (e) | znít - zněl, květ - kvítek, dýchat - dech
é/o | nést - nosit, vést - vodit
ou/u | moucha - much, buk - bouček
o/á | chodit - zacházet, hodit - házet
ů/o | vůl - vole, kůže - kožený, slon - slůně

2.4.2 Souhláskové alternace

Střídání souhlásek se téměř vždy týká koncových hlásek kmene. Dochází k němu vlivem okolních hlásek. Většinou se jedná o tzv. měkčení (palatalizaci) před měkkými koncovkami.
Pojem kmen viz kap. Tvarosloví.

Střídání jednotlivých souhlásek
c/č | lovec - lovče, samec - samčí
d/ď | brada - bradě, bledý - bledě
ď/z | chodit - chození, budit - (pro)buzený
g/z | liga - lize, dialog - dialozích
g/ž | Olga - Olžin, pedagog - pedagožka
h/z | dráha - dráze, dlouhý - dlouze
h/ž | druh - družka, pomáhat - pomůžu
ch/š | hroch - hroši, hluchý - hluše
k/c | drak - draci, sladký - sladce
k/č | kluk - klučina, vlk - vlčí
n/ň | vesmírný - vesmírní, beran - beraní
r/ř | dobrý - dobře, víra - víře
s/š | nosit - (ob)nošený, česat - češe
t/c | chytat - chycen
t/ť | žlutý - žlutě, matu - mať
ť/c | krotit - krocen, chtít - chce
z/ž | hrozit - ohrožení, razit - ražen
k/0 | Šumperk - šumperský
g/0 | Heidelberg - heidelberský

Střídání souhláskových skupin
ck/čť | Řecko - řečtí, německý - němečtí
sk/sť | houska - houstička, deska - destička
sk/šť | pozemský - pozemšťan
st/šť | město - měšťan, hustý - houšť

3 Tvarosloví

Tvarosloví (neboli morfologie) se zabývá pravidly tvorby slovních tvarů, jejich stavbou, funkcí a významem. Hlavním předmětem zkoumání je nauka o slovních druzích.

3.1 Slovní tvar

Slovní tvar se skládá z částí, které nesou určitý význam - slovní (lexikální) nebo mluvnický (gramatický). V tabulce níže je slovní tvar (slovesný a jmenný) rozdělen na nejmenší jednotky:

Slovní druh | předpona | kořen | slovotv. | kmenotv. | koncovka
|  |  | přípona | přípona |
Sloveso | (na-) | mal- |  | -u-j-e- | -me
|  | chod- | -ív- | -á- | -te
Podst. jméno |  | kůzl- |  | -et- | -e
|  | škol- | -ník- |  | -a
Příd. jméno |  | mal- |  | -é- | -ho

Kořen = část slova, která je hlavním nositelem významu a je společná všem příbuzným slovům:
škola - předškolní, proškolit, záškolák, školitel, školácký
Předpona = část slova, která stojí před kořenem, mění význam slova, ale ne jeho slovní druh:
na-/po-/vy-/o-/při-/do-malovat, zábava
Přípona = část slova, která stojí za kořenem a obměňuje význam slova. Rozlišujeme dva druhy přípon:
* slovotvorná přípona = část slova, která se připojuje za kořen a při ohýbání se nemění:
učitel, propadávat
* kmenotvorná přípona = část slova, která nenese slovní význam, plní pouze úlohu spojovací:
kuřátka, divnému
Koncovka = část slova, která se připojuje za kmen a pomocí níž rozlišujeme kategorii pádu u jmen a osoby u sloves:
Chytila oranžového ptáčka.
Pro začlenění do skloňovacího systému češtiny, popř. pro určení slovesné třídy je podstatný tzv. kmen (jmenný nebo slovesný). Jedná se o část slova, která zbývá po odpojení koncovky. Skládá se tedy z následujících částí:
Kmen = kořen + (slovotvorná přípona) + (kmenotvorná přípona).
Chodíváme do sportovního baru U Kmotříčků.
Součástí kmene vždy musí být kořen, k němu se mohou i nemusí pojit slovotvorná a kmenotvorná přípona.

3.2 Slovní druhy

V češtině rozlišujeme 10 slovních druhů, které dále členíme podle hlediska:
*

významového (sémantického)

podle něj máme dva druhy slov - významově samostatná slova (plnovýznamová) a slova s významem získaným na základě spojení s dalším slovem (neplnovýznamová)

plnovýznamová | podstatná jména, přídavná jména, číslovky, slovesa, příslovce
neplnovýznamová | zájmena, předložky, spojky, částice, citoslovce

*

tvaroslovného (morfologického)

dělí slova podle toho, zda mění nebo nemění svůj tvar

slova ohebná | český název | latinský název
skloňují se | podstatná jména | substantiva
| přídavná jména | adjektiva
| zájmena | pronomina
| číslovky | numeralia
časují se | slovesa | verba
slova neohebná |  |
tvar se nemění | příslovce | adverbia
| předložky | prepozice
| spojky | konjunkce
| částice | partikule
| citoslovce | interjekce

*

skladebného (syntaktického)

dělí slova podle jejich využití/funkce ve větě - např. spojky slouží ke spojování vět nebo větných členů.

4 Podstatná jména

Podstatná jména označují osoby, zvířata, předměty, děje, vlastnosti a stavy. Ptáme se na ně pádovými otázkami (kdo? co? koho? čeho? atd.). Ve větě stojí nejčastěji v pozici podmětu nebo předmětu. U podstatných jmen určujeme rod, číslo a pád.
Podstatná jména, zvláště ta cizího původu, se mohou za určitých podmínek stát jiným slovním druhem, zpravidla přídavným jménem.
To pyžamo je vyrobeno z froté. podstatné jméno, ptáme se z čeho? Koupila synovi froté ručník. přídavné jméno, ptáme se jaký? Nemám ráda country. podstatné jméno, ptáme se co? Poslouchá pouze country muziku. přídavné jméno, ptáme se jakou? kterou? Vypil láhev rumu, takže je úplně country. přídavné jméno, ptáme se jaký? Mám u sebe pouze cash. (hotovost) podstatné jméno, ptáme se co? V restauraci je možná pouze cash platba. přídavné jméno, ptáme se jaká? Budu platit cash. (hotově) příslovce, ptáme se jak? Slibuji, že budu pít pouze nealko. podstatné jméno, ptáme se co? Výjimečně si dám nealko pivo. přídavné jméno, ptáme se jaké? které?

Rod podstatných jmen

V češtině rozlišujeme tři rody: mužský, ženský a střední.
U většiny slov, především u pojmenování neživých a abstraktních jevů, je určení rodu čistě formální. Rod pouze řadí slovo k určitému skloňovacímu typu. V tomto případě hovoříme o rodu mluvnickém (gramatickém).
stůl (m. r.); pohovka (ž. r.); prostěradlo (stř. r.) Jména osob a některých zvířat mají tzv. přirozený rod, který se dělí podle pohlaví na mužský a ženský,
otec-matka, kohout-slepice rod střední pohlaví nerozlišuje (např. pojmenování mláděte krávy tele je společným označením kravičky i býčka). Přirozený rod se shoduje s rodem mluvnickým.
Kolísání rodu
Některá jména mohou mít dvojí gramatický rod:
* mužský i ženský: kyčel, hřídel, rez, smeč
* mužský i střední: rukojmí, kápo, interview
* ženský i střední: agáve, brandy, káně, revue
* jiný v mn. č. a j. č.: dítě (s.) - děti (ž.), oko, ucho (s.) - oči, uši (ž.) ad.

Životnost a neživotnost

Životnost a neživotnost rozlišujeme u podstatných jmen rodu mužského. Životná jména označují živé bytosti (lidské, zvířecí), neživotná předměty a jevy neživé.
Tato kategorie se odráží v odlišném skloňování

životné jméno | 1. mn. č. ≠ 4. mn. č. | muži - muže
neživotné jméno | 1. mn. č. = 4. mn. č. | hrady - hrady

pes - 4. psa, myslivec - 4. myslivce × oves - 4. oves, klobouk - 4. klobouk a především ve shodě přísudku s podmětem.
Muži se vydali na cestu. Na kopcích se tyčily dva hrady. Více viz kap. Shoda přísudku s podmětem. Pozor! Nejspolehlivější pomůckou pro určení životnosti je syntaktická shoda! Oblíbenou pomůckou je spojení jména s ukazovacím zájmenem ten, ta, to (např. ti koráli - ty korály). Kolísání životnost/neživotnost
Existují podstatná jména, která mohou tvořit tvary životné i neživotné. Životnými nebo neživotnými koncovkami (a následně patřičným druhem shody) se naznačuje rozdíl ve významu.

koncovka životného jména | koncovka neživotného jména
Ve vodě se leskli stříbrní sledi. (ryba) | Na pultě ležely uzené sledě. (potravina)
Na louce se pásli bílí beránci. (skot) | Po nebi pluly bílé beránky. (oblak)
Akce se zúčastnili vládní činitelé. (lidé) | Akci ovlivnily nečekané činitele. (jev)
Na útesu žijí mořští koráli. (živočich) | Korály/korále se třpytily na slunci. (věc)

Více viz kap. Kolísání životnost/neživotnost.

Číslo podstatných jmen

Většina podstatných jmen má číslo jednotné (singulár) a množné (plurál).
Výjimku tvoří tzv. nepočitatelná podstatná jména:
* pomnožná - mají pouze tvary mn. č., jimiž vyjadřují jak množství, tak jednotlivinu:
dějiny, housle, kalhoty, narozeniny, neštovice, noviny, nůžky, plíce, povidla, prázdniny, šachy, šaty, záda
* hromadná - mají pouze tvary j. č., i když označují více věcí stejného druhu:
dobytek, dříví, hmyz, jehličí, kamení, kvítí, mládež, peří, ptactvo, učivo, uhlí
* látková - v j. č. označují látku bez ohledu na její množství, v mn. č. je jejich význam posunutý (např. dvě piva = sklenice/láhve s pivem):
bláto, cukr, dřevo, olej, písek, pivo, šunka, tráva, zboží, zlato, železo
U některých jmen se vyskytují tzv. tvary duálové, které ukazují, že se jedná o jev vyskytující se v páru - např. párové orgány. na rukou, s rukama, na nohou, s nohama, za ušima, před očima

Pád podstatných jmen

Čeština má 7 pádů, které rozlišujeme pomocí pádových otázek:

| lat. název | pád. otázka | příklad
1. pád | nominativ | kdo? co? | čeština
2. pád | genitiv | koho? čeho? | češtiny
3. pád | dativ | komu? čemu? | češtině
4. pád | akuzativ | koho? co? | češtinu
5. pád | vokativ | oslovujeme, voláme | češtino!
6. pád | lokál | (o) kom? (o) čem? | češtině
7. pád | instrumentál | kým? čím? | češtinou

4.1 Skloňování podstatných jmen

Ke kterému vzoru skloňování podstatné jméno náleží, poznáme pomocí následujících kroků:
* Určíme rod podstatného jména. Jména rodu mužského jsou v 1. pádu j. č. zakončena převážně na souhlásku, základními vzory jsou pán, hrad, muž, stroj, předseda, soudce. Jména rodu ženského mohou být zakončena na samohlásku - vzory žena, růže - i souhlásku - vzory píseň, kost. Jména rodu středního končí na samohlásku - město, moře, kuře, stavení.
* Podle poslední hlásky kořene, tzv. finály, určíme, zda jméno patří ke vzoru tvrdému či měkkému (pán/muž - žena/růže).
Třídění souhlásek viz kap. Hláskosloví * Zařadíme jméno ke vzoru, a to na základě koncovky 1. pádu j. č. (základní pád/tvar), popř. 2. pádu j. č.
* U podstatných jmen rodu mužského je důležité určit kategorii životnosti/neživotnosti (pán × hrad, muž × stroj).

4.2 Mužská životná

Podstatná jména rodu mužského životného mají 4 základní skloňovací vzory - zakončené v kmeni na souhlásku (pán, muž) nebo na samohlásku (předseda, soudce). Podle koncové hlásky v kmeni vzory dále dělíme na tvrdé a měkké. V rámci některých vzorů však dochází ke kolísání koncovek, proto na základě převažujících variant vyčleňujeme několik podvzorů.

4.2.1 Mužská životná tvrdá

U jmen rodu mužského životného dochází ke kolísání koncovek především v 1. a 5. pádu mn. č. (-i/-ové/-é). Jedna z variant vždy převažuje nebo je dokonce jediná možná.
páni/pánové - diplomaté/diplomati - holubi - filozofové

Vzor pán

| j. č. | mn. č.
1. | pán | páni/-ové (hoši) (diplomaté/i)
2. | pána | pánů
3. | pánu/-ovi | pánům
4. | pána | pány
5. | pane! | páni/-ové! (hoši)
6. | pánu/-ovi | pánech (hoších)
7. | pánem | pány

Podle vzoru pán skloňujeme jména, která končí na souhlásku tvrdou (r, d, t, n) nebo obojetnou (b, f, l, m, p, s, v, z), v 1. pádu j. č. převládá koncovka -i (-ové se používá zřídka):
čáp, děkan, démon, dráb, epigon, estét, expert, kmán, kmet, kos, lord, lump, manekýn, mistr, nomád, op, opat, patron, pěstoun, pop, rabín, skin, snob, srab, sultán, sup, šaman, tchán, tramp, tyran
P o z o r !
* Hej, mistře!
U jmen vzoru pán zakončených na -r dochází ke střídání r/ř v 1. a 5. pádu mn. č. a v 5. pádu j. č. Ovšem pouze tehdy, předchází-li koncovému -r souhláska (mistr/mistře).
* Pros pánaboha, aby ti odpustil.
U složenin typu pánbůh se skloňují obě části slova: 1. pánbůh, 2. pánaboha atd.
* Nedala mu potomka, tak ji nechal popravit.
U některých jmen dochází ke střídání hlásek uvnitř slova: ů/o (bůh/boha), e/0 (pes/psa, datel/datla, potomek/potomka), á/a (pán/pane).
* Pojďte pane, budeme si hrát!
Před vlastním jménem, titulem apod. má podstatné jméno pán krátkou podobu pan:
pan inženýr, pan a paní Kulhánkovi, pane Kašpare
V ostatních případech se zachovává tvar pán:
Zdeňka odešla s cizím pánem. Ale pánové! To se týká všech přítomných pánů.
* Panu docentu Machalovi:
Pokud je slovo pan (nebo i jiný titul) součástí několikaslovného výrazu, používá se ve 3. a 6. pádu j. č. ve všech jménech kromě posledního kratší koncovka -u:
panu docentu Machalovi, panu doktoru Petru Hanuškovi
* Vy jste ale volové!
U jmen zvířat můžeme v 1. pádu mn. č. použít koncovku -ové. Význam slova je poté poněkud posunutý: volové nejsou stádo sudokopytníků, ale skupina dvou a více lidských jedinců mdlého rozumu.
Milý synu, odkazuji ti celé své jmění. V 5. pádu j. č. se u jména syn zachovala stará koncovka -u (synu!).

Podvzory

Hoch
Jako podvzor hoch se skloňují jména zakončená na k, g, h, ch, která:
* mají odlišné koncovky v 5. pádu j. č. -u a v 6. pádu mn. č. -ích:
hochu! (ale: pane!), o hoších; hrochu!, o hroších; soku!, o socích
* a před koncovkami -i a -ích, tedy v 1. a 6. pádu mn. č., u nich navíc dochází ke střídání (alternaci) koncových souhlásek k/c, g/z, ch/š, h/z.
o socích; o mázích; hoši, o hoších; vrazi, o vrazích
Jedná se o:
* jména osob a zvířat, včetně jejich zdrobnělin:
Žijí zde jak běloši, tak černoši. Miláčku, neodcházej! Napsal pojednání o samečcích střevlíka. * jména zvířat zakončená na -(e)k:
Ježci skutečně neumí nosit na bodlinách jablka. Racku, leť pryč! Po slanečcích mám vždycky žízeň. * přejatá jména zakončená na -ik:
Historici, matematici a chemici se sešli při řešení tohoto problému. Tak si to zkus sám, ty kritiku! O notoricích jen v dobrém. Diplomat
Podle pomocného vzoru diplomat, u kterého je v 1. a 5. pádu mn. č. -é/-i, skloňujeme:
* obecná a vlastní jména zakončená na -an:
Ne všichni Američané jedí hamburgery. Pozemšťané, vzdejte se! Tento kraj obývali pohané. Varianta 1. a 5. pádu mn. č. -i (Američani, pozemšťani, pohani) je považována za hovorovou! * jména přejatá:
místní patrioti
Akrobati předvedli show 125 metrů nad zemí. Varianty 1. a 5. pádu mn. č. -é/-i jsou u přejatých jmen na stejné stylové úrovni, -é ustupuje. P o z o r !
* U nezvaných hostí.
U jména host se v 2. pádu mn. č. stále setkáme s dnes již knižní koncovkou podle vzoru kost hostí.

4.2.2 Mužská životná měkká

Podle měkkých vzorů se skloňují jména zakončená na souhlásku měkkou (ž, š, č, ř, c, j, ď, ť, ň) nebo obojetnou (l, s, z, zřídka x).

Vzor muž

| j. č. | mn. č.
1. | muž | muži/-ové (učitelé)
2. | muže | mužů
3. | muži/-ovi | mužům
4. | muže | muže
5. | muži! | muži/-ové! (učitelé)
6. | muži/-ovi | mužích
7. | mužem | muži

Podle vzoru muž, u kterého jsou v 1. a 5. pádu mn. č. varianty -i/-ové, se skloňují:
* jména zakončená na -(i)c:
Podal meč kralevici. Princové jsou na draka! Je nutné se vypořádat se všemi dědici. * výjimečně jména zakončená na -č, -ř, -š, -j, -ž, -ň:
Hlídač zastřelil lupiče. Chytili uprchlého vězně. Zloději hamižná!

Podvzor

Učitel
U tohoto podvzoru má 1. a 5. pád mn. č. koncovku -é.
Jako učitel se skloňují jména tvořená příponou -tel:
Soudní čekatelé si stěžovali na prezidenta.
Mým oblíbeným filmem jsou Krotitelé duchů. Přátelé, takhle by to dál nešlo. U jména přítel dochází ke střídání hlásek uvnitř kořene slova, -í- se v mn. č. mění na -á- (přítel - přátelé), v 2. pádu mn. č. je nulová koncovka (přátel)!

4.2.3 Kolísání ve skloňování mužských životných

Tvrdý × měkký vzor

Anděl / Manžel

| j. č. | mn. č.
1. | anděl | andělé/-ové | manželé/-ové
2. | anděla | andělů | manželů
3. | andělu/-ovi | andělům | manželům
4. | anděla | anděly | manžele/-y
5. | anděli! | andělé/-ové! | manželé/-ové!
6. | andělu/-ovi | andělech | manželích/-ech
7. | andělem | anděly | manželi/-y

Slovo anděl se skloňuje podle vzoru pán s výjimkou 5. pádu j. č., kde najdeme koncovku měkkou podle vzoru muž. Stejně se skloňuje nemnoho jmen:
konšel, anděl, manžel
P o z o r !
Manželové × manželé. Varianty 1. pádu mn. č. u slova manžel se liší významově:
* Manželové označují skupinu ženatých mužů a skloňují se v obou číslech stejně jako jméno anděl.
* Manželé značí sezdaný pár sestávající z muže a ženy.

Mužský × ženský vzor

Člověk

| j. č. | mn. č.
1. | člověk | lidé
2. | člověka | lidí
3. | člověku | lidem
4. | člověka | lidi
5. | člověče! | lidé!
6. | člověku | lidech
7. | člověkem | lidmi

Množné číslo slova člověk je tvořeno jiným slovním tvarem - lidé. Vedle koncovky -é (podle podvzoru diplomat) se v 1. pádu mn. č. vyskytuje hovorová koncovka -i (podle vzoru pán), v ostatních pádech slovo skloňujeme podle vzoru kost.

Mužský × střední vzor

Kníže

| j. č. | mn. č.
1. | kníže | knížata
2. | knížete | knížat
3. | knížeti | knížatům
4. | knížete | knížata
5. | kníže! | knížata!
6. | knížeti | knížatech
7. | knížetem | knížaty

Jméno kníže se užívá pro označení osob pohlaví mužského, přestože se jedná o jméno rodu středního, které se skloňuje podle vzoru kuře. Důvodem je fakt, že kníže bylo původně pojmenováním dětského příslušníka šlechty. Stejné skloňování má jméno hrabě.

Muž × Mluvčí

Kněz

| j. č. | mn. č.
1. | kněz | kněží
2. | kněze | kněží
3. | knězi/-ovi | kněžím
4. | kněze | kněze
5. | knězi/-ovi! | kněží!
6. | knězi | kněžích
7. | knězem | kněžími

Skloňování kolísá mezi vzory muž v j. č. a adjektivním podstatným jménem mluvčí v mn. č. Ve 4. pádu mn. č. se ale používá koncovka podle vzoru muž -e!
Jeden z knězů porušil celibát. V mn. č. lze jméno kněz skloňovat podle vzoru muž (knězi, knězů, knězům atd.). Tento typ skloňování není však příliš častý a užívá se spíše v mluveném jazyce.

4.2.4 Mužská životná tvrdá zakončená samohláskou

Pravidelnost skloňování jmen rodu mužského životného zakončených samohláskou narušuje rozdílné užívání koncovek v 1. a 5. pádu mn. č.

Vzor předseda

| j. č. | mn. č.
1. | předseda | předsedové (fotbalisté)
2. | předsedy (bači) | předsedů
3. | předsedovi | předsedům
4. | předsedu | předsedy (bači)
5. | předsedo! | předsedové
6. | předsedovi | předsedech (bačích)
7. | předsedou | předsedy (bači)

Poslední kmenová souhláska jmen patřících ke vzoru předseda je tvrdá nebo obojetná, zřídkakdy měkká (podvzor bača).
V j. č. má vzor předseda koncovky podle vzoru žena, vyjma 3. a 6. pádu, kde vlivem přirozeného rodu přejímá koncovky mužské (-ovi), v mn. č. se skloňuje podle vzoru pán. V 1. a 5. pádu mn. č. je koncovka -ové.
Podle vzoru předseda se skloňují:
* jména domácího původu (většinou expresivní označení osob):
dareba, děda, hrdina, ješita, koala, mizera, necita, neposeda, nestyda, ničema, ožrala, pobuda, popleta, přednosta, předseda, starosta, strejda, šikula, štolba, táta, vévoda
* jména cizího původu (jako variantu lze v 1. a 5. pádu použít koncovku -i):
asketa, despota, katecheta, poeta

Podvzory

Sluha
Podle vzoru sluha se skloňují jména s kmenem zakončeným na k, g, h, ch.
vozka, kolega, monarcha
V 6. pádu mn. č. se u nich vyskytuje koncovka -ích, před níž dochází ke střídání finál:
bráších, hierarších, kolezích, mluvcích, monarších, nešicích, sluzích, vladycích, vozcích
O svých kolezích nemluví hezky.
Bača
Podle vzoru bača se skloňují jména s kmenovou koncovkou ž, š, č. Ve 2. pádu j. č. a 4. a 7. pádu mn. č. vyžadují měkkou variantu koncovky -i:
bača, nindža, paša, rikša, maharádža
Bez svého bači ovce osiřely. Fotbalista
Tento vzor má v 1. a 5. pádu mn. č. koncovku -é a skloňují se podle něj jména osob zakončená příponami -ita, -ista:
bandita, turista, hokejista, houslista, komunista, motorista
Vlak přepadli ozbrojení bandité. Na sjezdu z dálnice na něj čekali policisté. Pozor! Stále usilovněji se v 1. a 5. pádu mn. č. prosazuje koncovka -i (policisti, turisti), je však dosud vnímána jako hovorová!

4.2.5 Mužská životná měkká zakončená samohláskou

Vzor soudce

| j. č. | mn. č.
1. | soudce | soudci/-ové
2. | soudce | soudců
3. | soudci/-ovi | soudcům
4. | soudce | soudce
5. | soudce! | soudci/-ové!
6. | soudci/-ovi | soudcích
7. | soudcem | soudci

Kmen jmen náležejících ke vzoru soudce je zakončen souhláskou měkkou nebo obojetnou.
Patří sem jména tvořená příponou -c(e):
dárce, obhájce, ochránce, odpůrce, průvodce, rádce, soudce, strážce, strůjce, svůdce, škůdce, tvůrce, únosce, vládce, vůdce, výrobce, zájemce, zrádce, žalobce
V 1. pádu mn. č. je ustálená koncovka -i. U některých jmen dvojslabičných (ze základní slovní zásoby) lze sice použít variantu -ové, ta je však vnímána jako zastaralá.
Soudce! Do pátého pádu j. č. proniká v běžné mluvě (analogicky podle chodec) podoba jména s -če. Ta však není spisovná! Pane soudce!, Pane obhájce!

4.2.6 Mužská životná adjektivní

| j. č. | mn. č. | j. č | mn. č.
1. | hajný | hajní | mluvčí | mluvčí
2. | hajného | hajných | mluvčího | mluvčích
3. | hajnému | hajným | mluvčímu | mluvčím
4. | hajného | hajné | mluvčího | mluvčí
5. | hajný! | hajní! | mluvčí! | mluvčí!
6. | hajném | hajných | mluvčím | mluvčích
7. | hajným | hajnými | mluvčím | mluvčími

Mužská životná adjektivní tvrdá

Hajný
Koncová souhláska kmene je tvrdá nebo obojetná, časté zakončení je -n-ý, řidčeji -sk-ý. Patří sem:
* zpodstatnělá přídavná jména, z tvaroslovného hlediska se jedná o přídavná jména, která ve větě přebírají funkci jmen podstatných:
hostinský, kantýnský, milý, nadřízený, nemocný, obžalovaný, příbuzný, zesnulý, známý
* jména, u kterých je vztah s přídavnými jmény nezřetelný:
bytný, pocestný, ponocný, porybný, vrátný

Mužská životná adjektivní měkká

Mluvčí
Koncová souhláska kmene je měkká, výjimečně obojetná. Skloňování se řídí vzorem přídavných jmen jarní. Patří sem:
* zpodstatnělá přídavná jména:
domácí, kolemjdoucí, pracující, přednášející, vedoucí, třídní
* původní substantiva, jejichž skloňování splynulo s adjektivním skloňováním:
kočí, krejčí, průvodčí, rozhodčí, rukojmí, výběrčí, výpravčí
* historická podstatná jména:
komoří, (mark/pod/lan)krabí, podkoní, sudí
Vzor jarní viz kap. Skloňování přídavných jmen.

4.3 Mužská neživotná

4.3.1 Mužská neživotná tvrdá

Vzor hrad

| j. č. | mn. č.
1. | hrad | hrady
2. | hradu (lesa) | hradů
3. | hradu | hradům
4. | hrad | hrady
5. | hrade! (zámku)! | hrady!
6. | hradě/-u | hradech (zámcích)
7. | hradem | hrady

Jména skloňovaná podle vzoru hrad jsou většinou stylově neutrální. Patří sem jména s kmenem zakončeným na:
* souhlásku tvrdou d, t, n, r, x:
důvod, základ, námět, pocit, tulipán, cukr, obor, kodex, fax
* souhlásku obojetnou b, f, l, m, p, s, v, z:
hřib, pohyb, trumf, golf, panel, popel, problém, tým, strop, zip, nos, hnis, název, pozdrav, ráz, sliz

Podvzor

Zámek
Jako zámek se skloňují podstatná jména zakončená na k, g, h, ch. Před koncovkou -e/ě a -ích dochází ke střídání souhlásek. Patří sem:
* jména (bez slovotvorné přípony) zakončená souhláskou:
mrak, tlak, dluh, tvaroh, poplach, sluch, dialog, smog
* často se setkáváme s příponami -(e)k, -ík, -ák:
polibek, svátek, rybník, zákoník, květák, tabák
* zdrobněliny:
domek, doubek, háček, lesík, lístek, kopeček, kvítek, stolek, vzorek, záhonek, zvonek
Více o střídání souhlásek viz podvzor hoch v kap. Mužská životná tvrdá.

Problematické pády

Podstatná jména mužská neživotná mají v některých pádech varianty:
* 2. pád j. č.
V tomto pádu se vyskytují koncovky -u a -a. U většiny jmen převažuje koncovka -u, méně často pak:

-a | domov, dvůr, chléb, komín, kostel, les, oběd, sklep, svět, večer, zákon
-u/-a | budík, kalich, kopeček, lesík, rybník, sýr, týl

* 5. pád j. č.
U jmen náležejících ke vzoru hrad se používá koncovka -e, u jmen skloňovaných podle vzoru zámek je pravidlem koncovka -u:
čase, dýme, význame, žale! × jazyku, kalichu, prachu, strachu, zámku!
* 6. pád j. č.
Jako základní je vnímána koncovka -u, kterou lze použít téměř u všech neživotných jmen rodu mužského, zatímco varianta -e(ě) je méně častá. Příklady použití jednotlivých koncovek:

častěji -e | byt, čas, dům, hlas, hrad, kostel, les, oběd, ples, rok, stůl, svět, život
stejně -e/-u | jazyk, poklad, potok, příklad, rybník, úřad, koncert, žlab
častěji -u | důchod, festival, gól, materiál, provoz, přechod, překlad, senát, soud

Použití koncovek 6. pádu j. č. ovlivňuje též rozdílné užívání v Čechách (-u) a na Moravě (-e)! * 6. pád mn. č.
U jmen skloňovaných podle vzoru hrad se používá koncovka -ech, u těch podle vzoru zámek je koncovka -ích.
P o z o r !
* Bloudili po lesích do naprostého vyčerpání.
U omezeného množství jmen vzoru hrad se setkáme s variantní (nebo dokonce převládající) koncovkou -ích, a to po souhláskách l, s, z, výjimečně po p.
botel, hotel, hostel, kostel; les, okres, ples; sklep
* Bafaje mizel v obláčkách dýmu.
U vzoru zámek do 6. pádu mn. č. z hovorového jazyka proniká stylově příznaková koncovka -ách a postupně vytlačuje koncovku -ích, která je pociťována jako knižní. Nejvíce se uplatňuje u expresivních slov a zdrobnělin zakončených na -č(e)k, -ek, -ák, -ík:
balíček, obláček, koláček, kousíček; kousek, domek, zvonek, hrnek; lesík, balík, chodník
* Nemluv pořád jen o prachách!
Koncovka -ách je jedinou variantou jen u slova plech, prachy a šachy a v ustálených spojeních:
Jde to jak na drátkách. Chodí jako ve snách.

4.3.2 Mužská neživotná měkká

Vzor stroj

| j. č. | mn. č.
1. | stroj | stroje
2. | stroje | strojů
3. | stroji | strojům
4. | stroj | stroje
5. | stroji! | stroje!
6. | stroji | strojích
7. | strojem | stroji

Skloňování měkkých neživotných jmen je pravidelné. Ke vzoru stroj se řadí především jména domácího původu, v omezeném množství zde nalezneme jména přejatá jako např.:
bonsaj, diář, esej, hokej, receptář, relikviář, sprej, seminář
Kmen je zakončen na:
* měkkou souhlásku:
nůž, mariáš, klíč, vysavač, tanec, palác, kapsář, vějíř, obličej, pokoj
* obojetnou souhlásku:
jetel, kyčel, pytel, cíl

4.3.3 Kolísání ve skloňování mužských neživotných

Tvrdý × měkký vzor

Chmel

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
| podle hrad | podle stroj
1. | chmel | chmely | chmel | chmele
2. | chmelu | chmelů | chmele | chmelů
3. | chmelu | chmelům | chmeli | chmelům
4. | chmel | chmely | chmel | chmele
5. | chmele | chmely | chmeli | chmele
6. | chmelu | chmelech | chmeli | chmelích
7. | chmelem | chmely | chmelem | chmeli

Dvojí skloňování podle vzoru chmel (měkké i tvrdé v jednotném i množném čísle) je možné u některých jmen zakončených na -l:
hnědel, kokrhel, kotel, koukol, kužel, námel, plevel, rubl, tmel
Kořen

| j. č. | mn. č.
| podle hrad | podle stroj | podle hrad
1. | kořen | kořen | kořeny
2. | kořenu | kořene | kořenů
3. | kořenu | kořeni | kořenům
4. | kořen | kořen | kořeny
5. | --- | kořeni! | kořeny
6. | kořenu | kořeni | kořenech
7. | kořenem | kořenem | kořeny

Jako kořen se skloňují jména s kmenem zakončeným na -en-:
hřeben, plamen, pramen, kámen, ječmen, řemen, křemen, kmen, třmen
V tlačenici je třeba mít ostré lokty. U jména loket hraje důležitou roli významová složka slova. Hovoříme-li o části těla, je skloňování totožné se vzorem kořen. Ve významu staré délkové míry se v mn. č. v některých pádech udržely původní měkké tvary: 1., 4. a 5. lokte, 2. loket. Den

| j. č. | mn. č.
| podle stroj | podle hrad | podle hrad | zvl. tvary
1. | den | den | dny | dni/dnové
2. | dne | dne | dnů | dní
3. | dni | dnu | dnům | ---
4. | den | den | dny | dni
5. | dni! | dne! | dny! | dni/dnové!
6. | dni | dnu/(ve) dne | dnech | ---
7. | dnem | dnem | dny | ---

Poslední dnové lidstva V 1. pádu mn. č. lze použít životnou koncovku -ové, ta je však vnímána jako velmi knižní.

4.4 Kolísání životnost/neživotnost

Některá jména kolísají mezi vzory životnými a neživotnými (pán - hrad, muž - stroj), mají tedy dvojí skloňování. Je to dáno tím, že se k jednomu slovu vážou dva významy, z nichž jeden má příznak životnosti a druhý ne.
Více viz pasáž o rodu v kap. Podstatná jména. Tento jev se týká omezeného okruhu jmen:
1. jméno primárně označuje osobu, v přeneseném významu věc neživou:
průvodci × průvodce, nosiči × nosiče, vodiči × vodiče, činitelé × činitele, jmenovatelé × jmenovatele, kříženci × křížence, ukazatelé × ukazatele
2. označení věcí významově souvisí s pojmenováním živých bytostí. Patří sem:
* názvy ryb a rybích pokrmů:
uzenáči × uzenáče, slanečci × slanečky, jikrnáči × jikrnáče, hlemýždi × hlemýždě
* názvy hraček:
koníčci × koníčky, maňásci × maňásky, panáčci × panáčky, plyšáci × plyšáky
* odborné termíny:
mikrobi × mikroby, bacili × bacily, (strepto/stafylo)koci × koky, hybridi × hybridy
Výše zmíněná podstatná jména se podle koncové hlásky kmene řadí buď k tvrdému vzoru bacil, nebo k měkkému vzoru sleď:
Bacil

| j. č. | mn. č.
| podle pán | podle hrad | podle pán | podle hrad
1. | bacil | bacil | bacili | bacily
2. | bacila | bacilu | bacilů | bacilů
3. | bacilu/-ovi | bacilu | bacilům | bacilům
4. | bacila | bacil | bacily | bacily
5. | bacile | bacile | bacili | bacily
6. | bacilu/-ovi | bacilu | bacilech | bacilech
7. | bacilem | bacilem | bacily | bacily

Sleď

| j. č. | mn. č.
1. | sleď | sledi/-ě
2. | sledě | sleďů
3. | sleďovi/(sledi) | sleďům
4. | sledě | sledě
5. | sledi! | sledi/-ě
6. | sleďovi/(sledi) | sledích
7. | sleděm | sledi

Skloňování kolísá mezi vzory muž a stroj (ti sledi × ty sledě). Podle vzoru muž se jméno skloňuje, máme-li na mysli živočicha (Po zemi se plazili hlemýždi.), podle vzoru stroj, jedná-li se o pokrm (K večeři se podávají hlemýždě.).
* názvy hub:
hřib, choroš, klouzek, křemenáč, podmásník, ryzec
Podívej, jakého jsem našel hřiba! Ve 2. a 4. pádu j. č. se používají u názvů hub tvary životné i neživotné (2. pád klouzka - klouzku, 4. pád klouzek - klouzka, ryzec - ryzce). * expresivní vyjádření:
dát si panáka (turka, ruma), tancovat rejdováka, dát góla, nosit kulicha, stavět sněhuláka
3. podstatné jméno rodič

| j. č. | mn. č.
| muž | stroj
1. | rodič | rodičové | -e
2. | rodiče | rodičů | ---
3. | rodiči/-ovi | rodičům | ---
4. | rodiče | rodiče | ---
5. | rodiči! | rodičové | -e
6. | rodiči/-ovi | rodičích | ---
7. | rodičem | rodiči | ---

Rodiče mi pořád nadávají. Podst. jméno rodiče má v mn. č. pouze neživotné tvary, i když se jedná o jméno životné. Pouze v 1. a 5. pádu mn. č. se zřídka objeví životná koncovka -ové:
Milí rodičové, dovolte, abych vám sdělil, že Petřík propadne z češtiny.

Rozkolísané kolísání

Kůň

| j. č. | mn. č.
| podle muž | podle píseň/kost | podle stroj
1. | kůň | --- | koně
2. | koně | koní | koňů
3. | koni (koňovi) | koním | koňům
4. | koně | --- | koně
5. | koni! | --- | koně!
6. | koni (koňovi) | --- | koních
7. | koněm | koňmi | koni

Skloňování jména kůň kolísá nejen v rámci kategorie životnost × neživotnost, ale i v rámci rodů. V j. č. má kůň tvary životné, pravidelné podle vzoru muž, v mn. č. se skloňuje podle neživotného vzoru stroj, nebo zachovává staré koncovky totožné se zakončením měkkých ženských vzorů.

4.5 Ženská

4.5.1 Ženská tvrdá

K tvrdému vzoru řadíme jména, jejichž kmen je zakončen na tvrdou, obojetnou a v ojedinělých případech měkkou souhlásku.

Vzor žena

| j. č. | mn. č.
1. | žena | ženy
2. | ženy | žen
3. | ženě | ženám
4. | ženu | ženy
5. | ženo! | ženy!
6. | ženě | ženách
7. | ženou | ženami

Jména patřící ke vzoru žena jsou v základním tvaru zakončena koncovkou -a. Náležejí sem slova označující osoby, živočichy, neživé věci i abstraktní pojmy:
cesta, hlava, matka, krása, škola, léčba, doba, vláda, noha, myšlenka, pravda, zima
V žádném pádu se nevyskytují variantní koncovky. Jediným problematickým jevem je ne zcela pravidelné a ustálené střídání hlásek uvnitř slova:
K alternaci v kmeni slova -0-/-e- v 2. pádu mn. č. dochází:
* u jednoslabičných slov (např. hra - her):
(pro/vý)hra, kra, mzda
* u víceslabičných slov s kumulací více než dvou souhlásek (jiskra - jisker):
astra, chandra, kostra, mantra, mázdra, tantra, tundra, vrstva
P o z o r !
U víceslabičných slov s kumulací dvou hlásek:
* vkládáme -e- před souhlásky k, n, r, b, l, m, v, vyjma omezeného počtu slov (především přejatých):
občanka - občanek, šatna - šaten, zebra - zeber, kalba - kaleb, jehla - jehel, šelma - šelem, larva - larev
Ale! banka - bank, bomba - bomb, želva - želv, salva - salv
* nevkládáme -e- před souhlásky d, t, z, s, p, ch, h, š, f, kromě několika výjimek:
vražda - vražd, cesta - cest, burza - burz, římsa - říms, lampa - lamp, valcha - valch, mlha - mlh, gejša - gejš, harfa - harf
Ale! buchta - buchet, plachta - plachet, kapsa - kapes, výspa - výsep
* U některých jmen lze ve 2. pádu mn. č. vytvořit obě varianty, s -0- i -e- (např. desk i desek):
bulva - bulv i bulev, jachta - jacht i jachet, korba - korb i koreb, přilba - přilb i přileb, rolba - rolb i roleb, vulva - vulev
Ke změně kvantity (zkrácení) kmenových samohlásek á/a, í/i, í/ě, ou/u dochází opět především v 2. pádu mn. č.:
dáma - dam; žíla - žil (síla); míra - měr (díra, víra); moucha - much (louka, houba)

Podvzory

Rána

| j. č. | mn. č.
1. | rána | rány
2. | rány | ran
3. | ráně | ránám/ranám
4. | ránu | rány
5. | ráno! | rány!
6. | ráně | ránách/ranách
7. | ránou/ranou | ránami/ranami

U jmen skloňovaných podle vzoru rána dochází ke zkracování kmenové samohlásky i v jiných pádech než ve 2. pádu mn. č., a to v 3., 6. a 7. pádu mn. č. (ran-ám, ran-ách, ran-ami), ojediněle v 7. pádu j. č. (ran-ou).
brána, dráha, čára, pára, rána, skála, tráva, váha, vrána, žába, lípa, síla, žíla
P o z o r !
Použití krátkých či dlouhých tvarů je řízeno místním územ, převážně ovšem platí, že krátké tvary ustupují ve prospěch dlouhých! Výjimkou jsou ustálená spojení, která vyžadují podstatné jméno převážně v krátké podobě, např.:

za autovou čárou | poznámka pod čarou
kraj s vysokou mírou nezaměstnanosti | přispět velkou měrou
čištění párou | plnou parou vpřed
mezi tepnou a žílou | pustit žilou
vážit na váhách | být na vahách (rozmýšlet se)
podobat se ránám z děla | podlehnout ranám osudu

Ruka/Noha

| j. č. | mn. č.
1. | ruka | ruce (nohy)
2. | ruky | rukou (nohou i noh)
3. | ruce | rukám
4. | ruku | ruce
5. | ruko! | ruce! (nohy!)
6. | ruce | rukou/-ách
7. | rukou | rukama

U pojmenování párových orgánů ženského rodu se v některých případech zachovaly staré duálové koncovky. U jména noha je ve 2. pádu mn. č. možný tvar s nulovou koncovkou - bez noh (podle vzoru žena). Ale u slova ruka tento tvar možný není. P o z o r !
* S nohama na stole.
Nohy a ruce ve významu končetin (lidských i zvířecích) vyžadují v 7. pádu mn. č. koncovku -ama. Totéž se týká i zdrobnělin nožička, ručička, které mají v ostatních pádech pravidelné skloňování podle vzoru žena.
Domlouvali se rukama nohama.
Dítě leží v kočárku a kope nožičkama.
* S nohami od stolu.
V přeneseném významu (části nábytku apod.) je v 7. pádu mn. č. koncovka podle vzoru žena -ami. Totéž platí pro odvozené zdrobněliny.
Děti prolézaly mezi nohami stolu. Někdo tu byl a pohnul hodinovými ručičkami. O duálových tvarech středního rodu viz kap. Střední tvrdá.

4.5.2 Ženská měkká

K měkkým vzorům se řadí jména, jejichž kmen je zakončen měkkou, řidčeji obojetnou souhláskou.
Měkké vzory dále dělíme podle koncovky v 1. pádu j. čísla:

Vzor růže

| j. č. | mn. č.
1. | růže | růže
2. | růže | růží (ulic)
3. | růži | růžím
4. | růži | růže
5. | růže! | růže!
6. | růži | růžích
7. | růží | růžemi

Jména patřící ke vzoru růže mají skloňování zcela pravidelné. V 1. pádu j. č. je koncovka -e, v 2. pádu mn. č. mají koncovku -í. Patří sem slova:
* domácího původu:
cibule, duše, lyže, naděje, paže, péče, schůze, večeře, vůle, vůně, země, židle
Nikdy se neúčastní schůzí výboru. * přejatá, převážně zakončená na -ce:
bible, deprese, energie, fáze, krize, praxe, studie
absence, akce, informace, citace, redakce, revoluce, situace, šance
Snažil se lidi zbavit depresí. Diváci žádají pravidelný přísun informací. Podobně jako u jmen vzoru žena, avšak méně častěji, dochází v kmeni slova ke změně délky samohlásek -í-/-i-, a to:
* v 2. pádu mn. č.:
chvíle - chvil, míle - mil
* výjimečně před vícehláskovými koncovkami (7. pád j. č., 3., 6. a 7. pád mn. č.), přičemž použití krátké a dlouhé varianty není vázáno pevnými pravidly:
jíst lžící i lžicí, voda na plících i plicích
P o z o r !
* Spokojí se s domácími pracemi.
Podstatné jméno práce má v 7. pádu j. č. i mn. č. a v 2. pádu mn. č. pouze tvary s krátkou variantou v kmeni!
7. j. č. prací, 2. mn. č. prací, 7. mn. č. pracemi

Podvzory

Ulice
Ve 2. pádu mn. č. mají jména skloňovaná stejně jako ulice nulovou koncovku:
chvíle - 2. chvil, košile - 2. košil, míle - 2. mil, plíce - 2. plic
Ušel tisíc mil a propotil desítky košil. Nejvíce jsou zastoupena jmény tvořenými příponou -ice:
hadice, holubice, krabice, klávesnice, nemocnice, popelnice, silnice, slepice, štvanice, tahanice, učebnice
Uvažují o zavření dvou nemocnic. Poslankyně / Definice
U omezeného počtu jmen se mohou v 2. pádu mn. č. použít obě variantní koncovky -0/-í:
ambice, expedice, inkvizice, kondice, munice, pozice
neděl/nedělí, dárkyň/dárkyní, kolegyň/kolegyní, otrokyň/otrokyní, přítelkyň/přítelkyní, žákyň/žákyní
Kde by byl Řím bez otrokyň/otrokyní! Z expedic/expedicí se vracívá rozjařen.

Vzory píseň a kost

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | píseň | písně | kost | kosti
2. | písně | písní | kosti | kostí
3. | písni | písním | kosti | kostem
4. | píseň | písně | kost | kosti
5. | písni! | písně! | kosti! | kosti!
6. | písni | písních | kosti | kostech
7. | písní | písněmi | kostí | kostmi

U obou vzorů je v 1. pádu j. č. nulová koncovka. Podle koncovky v 2. pádu j. č. určíme vzor. Skloňování řady jmen mezi těmito vzory kolísá, obecně lze sledovat pohyb od kosti směrem k písni.
Píseň
Podle vzoru píseň se skloňují jména, která mají v 2. pádu j. č. koncovku -e(ě). Vyjma 1., 4. a 5. pádu j. č. jsou všechny koncovky shodné se vzorem růže. Patří sem jména zakončená na měkkou souhlásku, řidčeji obojetnou, a to:
* domácího původu:
kaluž, mříž, řež; pleš, skrýš; křeč, tyč; neteř, páteř, tvář, zvěř; líc, pec; stáj, závěj; lať, labuť, síť; daň, laň, tkáň; hráz, mez
* cizího původu:
blamáž, instruktáž, masáž, montáž, špionáž, vizáž; kancelář, laboratoř; alej, kolej, tramvaj; retuš
Pro vzor píseň jsou typická hlásková seskupení:

-(e)v | broskev, církev, konev, krev, mrkev, ploutev, rakev, větev
-(e)ň | báseň, bázeň, dáseň, hlaveň, kázeň, plíseň, třešeň, úroveň, žízeň
-oň | broskvoň, jabloň, mandloň, slivoň, smokvoň
-ež | drůbež, mládež, krádež, loupež, soutěž
-el | čepel, hřídel, koudel, koupel, postel, sardel
-eť | perleť, rukojeť

Kost
Podle vzoru kost se skloňují jména, která mají v 2. pádu j. č. koncovku -i (řeč, věc).
Na první pohled patrná odlišnost vzoru kost je dána tím, že se u něj zachovaly staré i-kmenové tvary. Ty u řady jmen ustupují ve prospěch koncovek vzoru píseň. Nicméně existuje široká a stále rostoucí skupina abstrakt (tvořená příponou -ost), díky které vzor kost pravděpodobně nezanikne. Ke vzoru kost patří jména zakončená na -st, -est, -ist a již zmíněnou příponu -ost:

-st | část, hrst, past, slast, srst, vlast
-est | bolest, neřest, pověst, ratolest, svěžest, zvěst
-ist | čelist, kořist, nenávist, závist
-ost | blbost, hrdost, maličkost, radost, sladkost, tvrdost, žádost

P o z o r !
* Píseň o kosti.
Jak jsme již psali, velká skupina podstatných jmen kolísá mezi vzory píseň a kost. Podle pádových koncovek můžeme vyčlenit následujících 6 skupin:

| 2. j. č. | 1., 4., 5. mn. č. | 3. mn. č. | 6. mn. č. | 7. mn. č.
1. | -i | -i | -em/-ím | -ech/-ích | -mi
2. | -i | -i | -em/-ím | -ech/-ích | -emi
3. | -i | -i | -ím | -ích | -mi
4. | -i | -i | -ím | -ích | -emi
5. | -i/-e | -i/-e | -ím | -ích | -emi
6. | -i/-e | -i/-e | -ím | -ích | -mi/-emi

Země či zem? Některá jména kolísají mezi vzory růže a píseň. Ke kterému vzoru jméno patří naznačuje koncovka v 1. pádu j. č., která je buď nulová (vzor píseň), nebo -e (růže): kuchyně - kuchyň, mříže - mříž, níže - níž, spíže - spíž, tíže - tíž, záře - zář, země - zem

4.5.3 Ženská adjektivní

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | vrátná | vrátné | domácí | domácí
2. | vrátné | vrátných | domácí | domácích
3. | vrátné | vrátným | domácí | domácím
4. | vrátnou | vrátné | domácí | domácí
5. | vrátná! | vrátné! | domácí! | domácí!
6. | vrátné | vrátných | domácí | domácích
7. | vrátnou | vrátnými | domácí | domácími

Ženská adjektivní jména se skloňují podle tvrdého (mladá) nebo měkkého (jarní) vzoru přídavných jmen. Náležejí sem:
* zpodstatnělá přídavná jména, u nichž je dosud zřetelný vztah k původnímu slovnímu druhu:
milá, nemocná, maličká, mladá, němá, odsouzená, známá
* slova, jejichž adjektivní původ je nezřetelný a jsou považována za plnoprávná podst. jména:
hajná, kojná, pokojská, účetní, vrátná

Ženská adjektivní tvrdá

Vrátná
K tomuto vzoru se řadí především pojmenování osob ženského rodu odvozená pomocí:
* přípony -ná:
zaměstnaná, obžalovaná, jmenovaná, služebná, nemocná, nadřízená, postižená
* přípony -ská:
kantýnská, hospodská, panská, pokojská, ženská
* přípony -ová:
správcová, švagrová, ševcová, šéfová, mistrová
Výjimečně označují živé bytosti nikoliv lidského původu:
škodná, vysoká, lovná
Vzor mladý viz kap. Skloňování přídavných jmen. P o z o r !
Mnohem častěji, než je tomu u mužských, se u ženských adjektivních vzorů setkáme s pojmenováním neživých předmětů:

potravin | dršťková, režná, hořká, rajská, roštěná, sekaná, skotská, svíčková
dějů | číhaná, kopaná, košíková, dovolená, vybíjená
a dalších | kolínská (parfém), městská (doprava), trvalá (účes), prodloužená (ples)

Ženská adjektivní měkká

Domácí
Tento vzor je početně mnohem méně zastoupen než vrátná. Patří sem především jména, u nichž dosud existuje pevná vazba s přídavnými jmény:
cestující, mluvčí, rozhodčí, třídní, účetní, vedoucí, výčepní
Z obrazu vystoupila bílá paní. Jméno paní a jeho odvozeniny si zachovalo původní substantivní skloňování charakterizované koncovkou v 2. pádu mn. č. -í (bez paní). Stejně se skloňovala dnes již zcela zastaralá jména pradlí, švadlí, biblí, excelencí aj. Vzor jarní viz kap. Skloňování přídavných jmen.

4.5.4 Kolísání ve skloňování ženských jmen

Tvrdý × měkký vzor

Káča

| j. č. | mn. č.
1. | káča | káči
2. | káči | káč
3. | káče/-i | káčám
4. | káču | káči
5. | káčo! | káči!
6. | káče/-i | káčách
7. | káčou | káčami

Skupina jmen typu káča má pravidelné koncovky podle vzoru žena, do 3. a 6. pádu j. č. však proniká (moravská) varianta měkkého skloňování podle vzoru růže.
doňa, gejša, kombuča, rikša (ve význ.dopravní prostředek), skica
Sója

| j. č. | mn. č.
1. | sója | sóje
2. | sóje/-i | sójí
3. | sóji/-e | sójím
4. | sóju | sóje
5. | sójo! | sóje!
6. | sóji/-e | sójích
7. | sójou | sójemi

V 1., 4., 5. a 7. pádu j. č. se jméno sója skloňuje podle ženského tvrdého vzoru, v ostatních pádech a v mn. č. podle vzoru měkkého.
maracuja, papája, rája, rakija
P o z o r !
* Všechen majetek odkázal dceři.
Podstatné jméno dcera náleží svým zakončením v 1. i 2. pádu j. č. ke jménům ženským tvrdým, ve 3. a 6. pádu j. č. přebírá koncovky od vzoru růže.
Babička své dceři pravidelně hlídá dítě. Nechce se o dceři raději bavit.
* Hodíme ho do studny, ve studni je studeno.
Jméno studna/studně lze skloňovat podle vzoru žena (studna) a růže (studně). Ve 3. a 6. p. j. č. a v 2. pádu mn. č. však lze použít pouze koncovky měkkého vzoru:
(o) studni, (ve) studni, (bez) studní
* Chodí o dřevěných berlích, ne o královských berlách.
Zařazení k tvrdému (berla) či měkkému (berle) typu skloňování signalizuje změnu významu slova. „Berla“ je nástroj královský, popřípadě biskupský, který se jinak nazývá „žezlem“, zatímco „berle“ slouží člověku chromému coby opora při chůzi či stání.

Mužský × ženský rod

U některých jmen může dojít ke kolísání mezi rody. Buď je příslušnost k rodu zřejmá podle koncovky v základním tvaru:
brambora - brambor, okurka - okurek, pantofle - pantofel, fazole - fazol, kachle - kachel
a nebo naznačena není (týká se hlavně přejatých jmen), a otázka rodového zařazení je poté záležitostí úzu:
balanc, bonsaj, buš, esej, hřídel, kyčel, pastiš, píštěl, ranvej, smeč trolej, troubel
Problém s rodovou příslušností mají i pomnožná slova označující svátky - Vánoce a Velikonoce. Ve 3. pádu mají koncovku podle vzoru stroj, v pádu 7. lze volit mezi zakončením podle vzoru růže a stroj. K Vánocům dostal... S Velikonoci/Velikonocemi přicházívá jaro.

4.6 Střední

Ke střednímu rodu náležejí názvy věcí (auto), mláďat (dítě, kuře, sele), abstraktních pojmů (zlo, dobro, vedro) a citově zabarvená pojmenování s příznakem zveličení (psisko, slonisko, chlapisko).
Ke střednímu rodu se řadí také cizí slova, která jsou pro netradiční zakončení v 1. pádu j. č. obtížně zařaditelná do českého deklinačního systému. Více viz kap. Cizí a přejatá nesklonná.

4.6.1 Střední tvrdá

Patří sem jména v kmeni zakončená na tvrdou, obojetnou a zřídka měkkou souhlásku, v základním tvaru je koncovka -o.

Vzor město

| j. č. | mn. č.
1. | město | města
2. | města | měst
3. | městu | městům
4. | město | města
5. | město! | města!
6. | městě/-u | městech (jablkách/jablcích)
7. | městem | městy

Ke vzoru město náležejí jména v kmeni zakončená na tvrdou, popř. obojetnou souhlásku. Jedná se o velmi početnou skupinu jmen, a to hlavně kvůli existenci řady produktivních přípon. Např.:

-s(c)tvo | loďstvo, mužstvo, ptactvo, šatstvo, zastupitelstvo, žactvo
-sko | hledisko, ložisko, ohnisko, prasisko, středisko, vojsko
-ivo | čtivo, hnojivo, krmivo, osivo, pečivo, učivo, zdivo
-dlo | kadidlo, kloktadlo, letadlo, mýdlo, vozidlo
-ko | očko, kružítko, lehátko, městečko, razítko, slunko, těžítko

P o z o r !
* Nevěří svým očím, protože má za ušima.
Jména ucho, oko ve významu párových orgánů mají v mn. čísle zvláštní, tzv. duálové tvary.

1.,4.,5. pád | 2. pád | 3. pád | 6. pád | 7. pád
uši | uší | uším | uších | ušima
oči | očí | očím | očích | očima

* Lezl po kolenou, aby nezašpinil koberec.
U názvů dalších párových orgánů se staré duálové koncovky -ou zachovaly pouze v 2. a 6. pádu mn. č.
2. pád: vyšetření prs/prsou, bolesti kolen/kolenou, 6. pád: klečet na kolenou
Podobně viz skloňování jména břímě v kap. Střední smíšená.

Podvzor

Jablko
Podle vzoru jablko skloňujeme jména s kmenem zakončeným na k, g, h, ch, u nichž podobně jako u slov rodu mužského dochází k alternaci před měkkou koncovkou.
Alternace viz podvzor hoch v kap. Mužská životná tvrdá. Konkrétně se jedná o 6. pád mn. č. Zatímco vzor město má pevnou koncovku -ech, u jmen typu jablko je koncovka variantní (-ách či -ích).
Jako základní je vnímána koncovka tvrdá (-ách), neboť nevyžaduje alternaci kmenové finály. Užití obou koncovek je však libovolné.
Na políčkách u domu pěstovali konopí. Ve zdrobnělinách tvořených příponou -k(o)/-čk(o) lze použít pouze koncovku -ách:

Problematické pády

V 2. pádu mn. č.
* dochází u některých slov k alternacím samohlásky:
dílo - děl, léto - let, játra - jater, záda - zad
* nebo ke vkládání samohlásky -e-:
číslo - čísel, hovno - hoven, lůžko - lůžek, okno - oken, vedro - veder
V 6. pádu j. č. se setkáme s dvěma variantami koncovek. Vývojově starší koncovce -e zdatně sekunduje původně mužské -u. U některých jmen převládá jedna z možných variant, u jiných se používají možnosti obě:

-u | komando, palivo, sucho, ticho, učivo, ucho
-u/-e(ě) | dřevo, heslo, maso, pivo, pravidlo, vlákno
-e | jídlo, kolo, máslo, prádlo, světlo, tělo

4.6.2 Střední měkká

K měkkému skloňování řadíme jména s kmenem zakončeným na souhlásku měkkou, málokdy obojetnou (nebe, pole). V základním pádu je koncovka -e(ě).

Vzor moře

| j. č. | mn. č.
1. | moře | moře
2. | moře | moří (smetišť)
3. | moři | mořím
4. | moře | moře
5. | moře! | moře!
6. | moři | mořích
7. | mořem | moři

Vzor moře je jedním z nejpravidelnějších. Nenajdeme u něj žádné variantní koncovky, ani hláskové alternace.
citoslovce, lože, nebe, ovoce, příslovce, slunce, srdce
P o z o r !
* Po odpolednech se toulal ulicemi.
Ačkoliv jsou jména poledne, odpoledne, dopoledne ve kmeni zakončena na tvrdou souhláskou „n“, skloňují se podle vzoru moře. Výjimkou je 6. pád mn. č., kde je tvrdá koncovka -ech. Ve stejném pádu se setkáme se zakončením -ách (o polednách) s významem „v poledne“.
* Nebesa se rozzářila rudými červánky. Bylo po boji.
Podst. jméno nebe se v j. č. skloňuje podle vzoru moře, v mn. č. se však jeho kmen rozšiřuje na nebes- a zároveň se mění typ skloňování na tvrdý:
1., 4., 5. pád - nebesa, 2. pád - nebes, 3. pád - nebesům, 6. pád - nebesích, 7. pád - nebesy

Podvzor

Smetiště
Od vzoru moře se liší koncovkou v 2. pádu mn. č., která je nulová.
bydliště, koupaliště, parkoviště, schodiště, sídliště, skladiště
P o z o r !
* Ve městě je pět hřiští.
Ojedinělě se u pomocného vzoru smetiště setkáme v 2. pádu mn. č. s koncovkou -í.
* Do cizích hnízd snesla kukačka již pět vajec.
Podst. jméno vejce je jednou z mála výjimek v jinak příjemně pravidelném skloňování měkkých jmen středního rodu. V 2. pádu mn. č. má zvláštní tvar vajec.

4.6.3 Střední smíšená

Tvoří zvláštní skupinu jmen středního rodu, pro která je typické, že svůj kmen rozšiřují o kmenotvornou příponu -et- a -en-. V jednotném čísle mají skloňování měkké, v čísle množném tvrdé.

Vzor kuře

| j. č. | mn. č.
1. | kuře | kuřata
2. | kuřete | kuřat
3. | kuřeti | kuřatům
4. | kuře | kuřata
5. | kuře! | kuřata!
6. | kuřeti | kuřatech
7. | kuřetem | kuřaty

Jména skloňovaná podle vzoru kuře rozšiřují svůj kmen v 2., 3., 6. a 7. pádu j. č. o kmenotvornou příponu -et-, v mn. č. o -at-.
Mezi jména náležející k tomuto vzoru patří především názvy mláďat, a to
* lidských:
batole, děvče, dvojče, mládě, mrně, nemluvně, novorozeně, robě
* (a) zvířecích:
hříbě, holoubě, káče, kůzle, lvíče, ptáče, sele, srnče, tele
Podle vzoru kuře se skloňují i jména rodu mužského dóže, hrabě a kníže. Viz kap. Kolísání ve skloňování. Dále sem patří názvy věcí (koště, doupě, poupě), plodů (rajče), částí těla (varle, vole) atd.
P o z o r !
* Děti nejsou kuřata!
V j. č. se jméno dítě skloňuje podle vzoru kuře, v mn. č. má však tvary podle ženského vzoru kost (děti, dětí, dětem ad.).

Podvzor

Břímě/Břemeno

| j. č. | mn. č.
1. | břímě/břemeno | břemena
2. | břemena/-e | břemen
3. | břemenu/-i | břemenům
4. | břímě/břemeno | břemena
5. | břímě/břemeno! | břemena
6. | břemenu/-i | břemenech
7. | břemenem | břemeny

V 1., 4. a 5. pádu j. č. se setkáváme s tvarem břímě, ten je ale už tak zastaralý, že se takřka nepoužívá. Druhotně došlo k vyrovnání kmene ve prospěch podoby s příponou -en.
břímě - břemeno, plémě - plemeno, rámě - rameno, témě - temeno
U dalších jmen se původní tvary již nepoužívají:
písmě - písmeno, výmě/vémě - vemeno
S původními krátkými tvary se dnes setkáme jen v ustálených spojeních, např.: hadí plémě, sémě hříchu, nabídnout někomu rámě, břímě povinností
V j. č. dochází v 2., 3. a 6. pádu ke kolísání mezi koncovkami měkkého a tvrdého vzoru.
P o z o r !
* Celého světa tíha leží mi na ramenou.
V 2. a 6. pádu mn. č. se ve významu „část těla“ jako variantní vyskytuje duálová koncovka -ou.

4.6.4 Střední dlouhá

Vzor stavení

| j. č. | mn. č.
1. | stavení | stavení
2. | stavení | stavení
3. | stavení | stavením
4. | stavení | stavení
5. | stavení! | stavení!
6. | stavení | staveních
7. | stavením | staveními

Poslední hláska kmene je měkká, řidčeji obojetná. Skloňování je pravidelné. Vzor je hojně zastoupen zásluhou:
* jmen odvozovaných od sloves, tzv. slovesných podst. jmen:
chování, mučení, myšlení, poznání, řešení, setkání, učení, umění, vzdělání, zranění
* abstraktních jmen s příponou -ství/-ctví:
dobrodružství, množství, náboženství, proroctví, školství, tajemství, vlastnictví
* a jmen hromadných tvořených příponami -í či -oví.
dříví, kvítí, nádobí, rákosí, uhlí; cukroví, křoví, listoví, plachtoví, sloupoví
P o z o r !
* Mezitím uplynula celá staletí.
Slovo století může mít v mn. č. nejen pravidelný tvar století, ale také staletí!

4.6.5 Střední adjektivní

Adjektivní typy jmen rodu středního mají koncovky shodné se vzory přídavných jmen tvrdého (mladé) a měkkého (jarní) typu:
Vepřové / Hovězí

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | vepřové | vepřová | hovězí | hovězí
2. | vepřového | vepřových | hovězího | hovězích
3. | vepřovému | vepřovým | hovězímu | hovězím
4. | vepřové | vepřová | hovězí | hovězí
5. | vepřové! | vepřová! | hovězí! | hovězí!
6. | vepřovém | vepřových | hovězím | hovězích
7. | vepřovým | vepřovými | hovězím | hovězími

Stejně jako v případě adjektivních podst. jmen rodu mužského a ženského i zde rozlišujeme:
* jména se zřetelným vztahem k původnímu slovnímu druhu:
bílé (víno), hovězí (maso), šampaňské (víno)
* (a) jména, u nichž je již adjektivní původ nezřetelný:
jízdné, nájemné, pojistné, poštovné, spropitné, stravné, školné, vstupné

4.7 Cizí a přejatá

Začleňování cizích a přejatých jmen do českého skloňovacího systému je složitý, několikafázový proces. Řada cizích a přejatých jmen je v systému plně začleněna, část si udržuje větší či menší míru odlišnosti.
Při začleňování cizích slov je rozhodující především koncovka slova v základním tvaru, podle které se jméno řadí nejprve k rodu a poté ke skloňovacímu vzoru.

4.7.1 Cizí a přejatá více či méně začleněná do systému

1. pád j. č. zakončen na -o

Gigolo / Gaučo

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | gigolo | gigolové | gaučo | gaučové
2. | gigola | gigolů | gauča | gaučů
3. | gigolu/-ovi | gigolům | gaučovi | gaučům
4. | gigola | gigoly | gauča | gauče
5. | gigolo! | gigolové! | gaučo! | gaučové!
6. | gigolu/ovi | gigolech | gaučovi | gaučích
7. | gigolem | gigoly | gaučem | gauči

Jako gigolo se skloňují přejatá jména rodu mužského životného, jejichž kmenová finála je tvrdá nebo obojetná.
maestro - 6. maestrech, pikolo - 6. pikolech, ujo - 6. ujech
Jména s kmenem zakončeným souhláskou k, g, h nebo ch vyžadují v 6. pádu mn. č. koncovku -ích, před níž dochází ke střídání hlásky.
dingo - 6. dinzích, drongo - 6. dronzích, gringo - 6. grinzích
Přehled alternací viz kap. Mužská životná tvrdá. Stejně jako gigolo se skloňují přejatá mužská životná jména zakončená na -e, jejichž kmen je zakončen na souhlásku tvrdou nebo obojetnou: nobile, monsignore, cicerone
Jako gaučo skloňujeme podst. jména, jejichž kmen je zakončen na měkkou souhlásku (gaučo), popř. nachází-li se před jeho koncovkou samohláska (impresário):
gaučo, karančo; dekurio
Kakao / Rádio

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | kakao | kakaa | rádio | rádia
2. | kakaa | kakaí | rádia | rádií
3. | kakau | kakaům | rádiu | rádiím
4. | kakao | kakaa | rádio | rádia
5. | kakao! | kakaa! | rádio! | rádia!
6. | kakau | kakaech | rádiu | rádiích
7. | kakaem | kakay | rádiem | rádii

Jako kakao se skloňují jména zakončená na -ao/-uo. Přejímají koncovky vzoru město, pouze v 2. pádu mn. č. mají měkkou koncovku -í:
makao; duo
Jako rádio se skloňují jména zakončená na -io/-yo. V j. č. mají koncovky podle tvrdého vzoru město, v mn. čísle mají kromě 1., 4. a 5. pádu koncovky měkké.
adagio, studio, portfolio, ingenio
Vzor město viz kap. Střední tvrdá. Rodeo

| j. č. | mn. č.
1. | rodeo | rodea
2. | rodea | rodeí
3. | rodeu | rodeím/-ům
4. | rodeo | rodea
5. | rodeo! | rodea!
6. | rodeu | rodeích/-ech
7. | rodeem | rodei (-y)

Podle vzoru rodeo skloňujeme jména zakončená na -eo. V j. č. se skloňují podle vzoru město, v mn. č. mají vedle tvrdých koncovek v některých pádech dubletní zakončení podle vzoru moře.
solideo, video
Nosič nelze přehrát na starých videech/videích.

1. pád j. č. zakončen na -a (-oa/-ua/-ea/-ia)

Jedná se o početně málo zastoupenou skupinu jmen převážně rodu ženského. Řadíme sem především cizí vlastní jména (měst, států, osob ad.). Podle charakteru přípony převládají buď koncovky tvrdých vzorů (-oa/-ua/-ea), nebo měkkých (-ia/-ea).
Zvláštností je dvojí skloňování jmen typu idea.
Idea

| j. č. | mn. č.
1. | idea | idea | idey | ideje
2. | idey | ideje | idejí | idejí
3. | ideji | ideji | ideám | idejím
4. | ideu | ideu | idey | ideje
5. | ideo! | ideo! | idey! | ideje!
6. | ideji | ideji | ideách | idejích
7. | ideou | idejí | ideami | idejemi

Skloňování jmen typu idea je smíšené. V j. č. i mn. č. mají dubletní tvary podle vzoru žena a růže (kmen se rozšiřuje o -j-). Patří sem:
area, kobea, odysea, orchidea, spirea
pěstovat orchidey/orchideje, vzdálit se původním ideám/idejím
Nadutý buržoa, chudý pária. Samohláskou -a je v základním tvaru zakončeno několik jmen rodu mužského. Typ buržoa se skloňuje zcela pravidelně podle vzoru předseda, pária má v 2. a 4. pádu j. č. a v 4., 6. a 7. pádu mn. č. koncovky podle vzoru soudce.

1. pád j. č. zakončen na -oe

Kánoe
Tato ženská podst. jména se skloňují zcela pravidelně podle vzoru růže.
aloe, apnoe, tachypnoe
sedět v kánoi, přesadit aloi
$UserId$1 Viz kap. Ženská měkká.

1. pád j. č. zakončen na -us, popř. -os/-es/-is

U slov latinského či řeckého původu bývá v 1. pádu j. č. zachována cizí pádová koncovka -us ad., v dalších pádech se odtrhává a jména se skloňují podle českých vzorů. Většinou se jedná o slova rodu mužského.
Dinosaurus / Rytmus

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | dinosaurus | dinosaurové | rytmus | rytmy
|  | (dinosauři) |  |
2. | dinosaura | dinosaurů | rytmu | rytmů
3. | dinosaurovi/-u | dinosaurům | rytmu | rytmům
4. | dinosaura | dinosaury | rytmus | rytmy
5. | dinosaure | dinosaurové! | rytme! | rytmy!
|  | (dinosauři) |  |
6. | dinosaurovi/-u | dinosaurech | rytmu | rytmech
7. | dinosaurem | dinosaury | rytmem | rytmy

K těmto vzorům se řadí jména zakončená v kmeni na souhlásku. Skloňují se podle tvrdých vzorů pán a hrad.
povinnosti majordoma, sbírat skarabey
onemocnět diabetem, verše bez rytmu
Početně hojná je skupina jmen tvořených příponami -ismus, -asmus:
alkoholismus, hinduismus, impresionismus, liberalismus, kapitalismus, marasmus, orgasmus, perfekcionismus
P o z o r !
* Parkem se toulal divný chlap v hubertusu.
U některých slov jsou koncovky -us/-os/-es/-as považovány za součást kmene a před pádovými koncovkami se nevynechávají (citrus - 2. citrusu):
kaktus, kampus, korpus, luxus, opus, turnus; epos, chaos, kolos, patos; orbis; majáles; ischias
Pěstuje kaktusy. Žije v luxusu. Žádný americký film se neobejde bez pořádné dávky patosu. Génius / Rádius

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | génius | géniové | rádius | rádie
2. | génia | géniů | rádia | rádiů
3. | géniovi/-u | géniům | rádiu | rádiům
4. | génia | génie | rádius | rádie
5. | génie! | géniové! | rádie! | rádie!
6. | géniovi/-u | géniích | rádiu | rádiích
7. | géniem | génii | rádiem | rádii

K těmto vzorům řadíme jména, která mají kmen zakončen na samohlásku.
Životná jména (génius) se v mn. č. skloňují podle vzoru muž:
nuncius, patricius, pangasius, primárius
Neživotná (rádius) mohou být skloňována podle vzoru stroj, nebo podle vzoru hrad - v případě, že ve všech pádech zůstane zachována latinská koncovka -us.
nonius, sestercius

1. pád j. č. zakončen na -um

Album / Muzeum

| j. č. | mn. č. | j. č. | mn. č.
1. | album | alba | muzeum | muzea
2. | alba | alb | muzea | muzeí
3. | albu | albům | muzeu | muzeím
4. | album | alba | muzeum | muzea
5. | album! | alba! | muzeum! | muzea!
6. | albu | albech | muzeu | muzeích
7. | albem | alby | muzeem | muzei

Jména zakončená na -um patří ke střednímu rodu.
Jsou-li v kmeni (po odpojení latins. koncovky -um) zakončena na souhlásku (album), skloňují se podle vzoru město.
antibiotikum, centrum, datum, fluidum, fórum, kvantum, laxativum, metrum, minimum, narkotikum, novum, pasivum, plénum, pozitivum, sérum, skriptum, vízum
Každý výrobek je třeba opatřit datem spotřeby. Neshodli se na datu odletu. Předchází-li koncovce samohláska (muzeum), vyskytují se v mn. č. koncovky podle vzoru moře.
jubileum, kalcium, konzilium, linoleum, mauzoleum, médium, milénium, opium, pódium, solárium, stadium, studium, stipendium, terárium, vakuum
Stejným způsobem jako album se skloňují jména rodu středního zakončená na -on (epiteton).
P o z o r !
* V nočním baru tančily za zvuku akordeonu.
U řady jmen je -on chápáno jako součást kmene. V tom případě se jedná o slovo rodu mužského (nikoli středního), které se plně řadí ke skloňování podle vzoru hrad:
akordeon, lexikon (ve významu slovník, ne slovní zásoba), neutron, orchestrion, panteon, rododendron ad.
Skloňování podle vzoru hrad viz kap. Mužská neživotná tvrdá.

4.7.2 Cizí a přejatá dvoukmenová

Dvoukmenová jména se liší tvarem kmene v základním 1. pádu a v pádech ostatních, kde se kmen rozšiřuje o další hlásku či hláskovou skupinu, nebo se mění kmenové zakončení.
Drama - dramatu

| j. č. | mn. č.
1. | drama | dramata
2. | dramatu | dramat
3. | dramatu | dramatům
4. | drama | dramata
5. | drama! | dramata!
6. | dramatu/-ě | dramatech
7. | dramatem | dramaty

Kmen se podobně jako u vzoru kuře rozšiřuje o kmenotvornou příponu -at-.
Více viz vzor kuře kap. Střední smíšená. Jména typu drama se skloňují podle vzoru město, s výjimkou 1., 4. a 5. pádu j. č., kde je koncovka nulová, a 2. pádu j. č., kde je koncovka -u podle vzoru hrad.
aroma, astma, dilema, dogma, enigma, charisma, klima, kóma, magma, téma, schéma, sperma, stigma, trauma

4.7.3 Cizí a přejatá obtížně zařaditelná

Do systému českého skloňování se obtížně zařazují jména, která jsou v základním tvaru zakončena pro češtinu netradiční koncovkou. Většinou se jedná o jména rodu mužského s příznakem životnosti.

1. pád j. č. zakončen na -u

Kakadu

| j. č. | mn. č.
1. | kakadu | kakaduové
2. | kakadua | kakaduů
3. | kakaduu/-ovi | kakaduům
4. | kakadua | kakaduy
5. | kakadue! | kakaduové!
6. | kakaduu/-ovi | kakaduech
7. | kakaduem | kakaduy

Některá mužská životná jména zakončená na -u lze skloňovat podle vzoru pán:
emu, kudu, kusu (vačnatec), marabu, zebu
Emuové žijí v Austrálii. jiná zůstávají nesklonná:
gnu, kahau, karibu, kynkažu
Následovali svého guru.

1. pád j. č. zakončen na -i

Kivi

| j. č. | mn. č.
1. | kivi | kiviové (kivi)
2. | kiviho | kivich/-ů
3. | kivimu | kivim/-ům
4. | kiviho | kivie
5. | kivi! | kiviové!
6. | kivim | kivich/-ích
7. | kivim | kivimi/-i

Ke kmeni zakončenému na -i připojujeme v jednotném i množném čísle zájmenné koncovky. V mn. č. jsou možné tvary podle vzoru muž.
efendi, hadži, jógí, koati, lori, pekari, puli, rabi, regenschori, vari, yetti
Marně se snažili utéct yettim/yettiům. Zájmenné koncovky viz kap. Zájmenné skloňování. Stejné koncovky se připojují za jména s kmenotvornou příponou -y. Jedná se převážně o anglická slova:
dandy, grizzly, husky, pony
Je chovatelkou huskych/huskyů.

1. pád j. č. zakončen na -í

Muftí

| j. č. | mn. č.
1. | muftí | muftíové/muftí
2. | muftího | muftích/-ů
3. | muftímu | muftím/-ům
4. | muftího | muftíe/muftí
5. | muftí! | muftíové!/muftí!
6. | muftím | muftích
7. | muftím | muftími

Jména s kmenem zakončeným na -í jsou povětšinou arabského původu. Skloňování je téměř shodné se vzorem kivi vyjma 6. a 7. pádu mn. č., kde jsou k dispozici pouze koncovky zájmenné:
setkání s muftími × příbuznost prasat s pekarimi/pekarii
jógí, kádí, sipáhí, válí
P o z o r !
* Kouřit se smí pouze ve foyeru.
Obtížně zařaditelná do českého skloňovacího systému jsou i jména, která se jinak píšou a jinak vyslovují. Ačkoli v grafické podobě končí na souhlásku, vyslovují se se samohláskovým zakončením (např. bufet [byfé]). Čeština řeší tuto situaci dvojím způsobem. Vezměme si slovo interview. Skloňování se buď řídí zvukovou podobou slova ([intervjú]) a potom slovo zůstává nesklonné (vzhledem k netradičnímu zakončení na -ú), nebo se řídí podobou grafickou a vychází z tvaru zakončeného souhláskou (interview). K tomuto tvaru se poté přidávají pádové koncovky.
interview [intervjú] - 2. interviewu [intervjúvu], foyer [foajé] - 2. foyeru [foajéru]
* Obědvali v bufetu Na Růžku.
Snaha o začlenění k určitému skloňovacímu typu vede k počešťování přejatých slov. Např. výslovnost slova bufet [byfé], kdy je jméno řazeno k nesklonným podst. jménům rodu středního, je chápána jako zastaralá. Stále více se prosazuje výslovnost [bufet], podle níž lze jméno snadno začlenit k jednomu ze skloňovacích vzorů. V tomto případě se jedná o vzor hrad.
Viz kap. Mužská neživotná tvrdá.

4.7.4 Cizí a přejatá nesklonná

Mezi nesklonná patří přejatá jména, která jsou v základním tvaru zakončena netypickou koncovkou:
* dlouhou samohláskou:
ubytovat se v apartmá, přenocovat v týpí, buchtičky se šodó
Většinou se jedná o jména rodu středního, nesklonná jsou však i některá rodem mužská a ženská jména: atašé, papá; epitomé, mamá, psýché
* krátkou samohláskou:
společenská tabu, vypít láhev chianti, hrát sudoku
* souhláskou:
amen, madam, menses, tour, miss, jidiš, rekviem
Existuje řada jmen, která jsou zároveň sklonná i nesklonná: abbé (neskl.) × abbé - 2. abbého ad. majáles, vamp

4.8 Vlastní

Vlastní jména označují jedinečnost osoby, zvířete, místa, společenské instituce, lidského výtvoru apod. Rozlišujeme tři základní druhy:
* osobní jména (antroponyma) - křestní jména, příjmení, přezdívky, jména mytologických a pohádkových bytostí, rodová, obyvatelská a národní jména:
Helena, Hora, Kronos, Zlatovláska, Přemyslovci, Olomoučané, Francouzi
* zeměpisná/místní jména (toponyma):
Amerika, Severomoravský kraj, Brno, Žabovřesky, Vysočina, Dyje, Sněžka
* jména lidských výtvorů a institucí (chrématonyma):
kniha Honzíkova cesta, pivo Krakonoš, tělocvičná jednota Sokol
Mluvnické kategorie těchto jmen mají některé zvláštnosti:

Rod vlastních jmen

* Rod vlastních jmen označujících živé bytosti se řídí tzv. rodem přirozeným, tzn. rozlišujeme pouze rod ženský nebo mužský. Důležitým vodítkem pro zařazení ke vzoru je také podoba slova v základním tvaru:
Jan - Jana, Moravan - Moravanka, Ir - Irka
* Vlastní jména neživotná, která označují místa nebo předměty mohou být i rodu středního.
město Tábor - Praha - Brno
Problémy se začleněním k určitému skloňovacímu vzoru zaznamenáváme hlavně u vlastních jmen cizích a přejatých. Důležitou roli při zařazování ke skloňovacímu typu zde hraje také to, jak se slovo obyčejně užívá. Např. názvy českých řek jsou převážně rodu ženského, proto se k ženskému rodu řadí i většina jmen toků zahraničních. V případě, že má jméno cizího původu neobvyklé zakončení, kterému neodpovídá žádný skloňovací typ, řadíme je povětšinou ke střednímu (řidčeji k ženskému) rodu a neskloňujeme je.
ta Amazonka, Ganga, Loira, Temže
Ale! Huang He (s. neskl.), Mississippi (s. i ž. neskl.), Zambezi (s. i ž. neskl.)

Číslo vlastních jmen

Vlastní jména se, vzhledem k tomu, že pojmenovávají jedinečné osoby, místa a objekty, vyskytují hlavně v čísle jednotném:
Havel, Heger, Karel, Messi, René
V Chrudimi žije značné množství Vacků. S tvary mn. č. se setkáme pouze ojediněle, např. ve významu souhrnného označení příslušníků jedné rodiny. Některá vlastní jména mají pouze formu mn. č., jsou to tudíž jména pomnožná. Patří sem názvy:

pohoří | Alpy, Andy, Dolomity, Himaláje, Beskydy, Krkonoše, Pyreneje, Tatry
souostroví | Azory, Bermudy, Falklandy, Filipíny, Galapágy, Maledivy, Seychely, Špicberky
zemí a území | Čechy, Benátky, Rakousy, Sasy, Tyroly, Uhry
měst a míst | Ardény, Atény, Drahany, Helsinky, Oslavany

Místní názvy zakončené na -ice se většinou řadí k pomnožným jménům, u některých však číslo kolísá, a u dalších je možné pouze číslo jednotné. A to jsou tato: Besednice, Blatnice, Brtnice, Březnice, Bystřice, Cerekvice, Jilemnice, Kamenice, Kopřivnice, Lipnice, Mohelnice, Nedvědice, Olešnice, Ostravice, Police, Rokytnice, Roudnice, Skalice, Veselice, Záhornice, Žirovnice
Více viz kap. Zeměpisná ženská měkká a Zeměpisná pomnožná ženská. Skupinová vlastní jména označují skupinu osob, mezi nimiž je vztah rodový, kmenový, národní ad.
Habsburkové, Přemyslovci, Slavníkovci; Inkové, Kikujové, Komančové, Masajové; Brňané, Hanáci; Novákovi, Sklenářovi

Skloňování vlastních jmen

Skloňování vlastních jmen, především cizích a přejatých, je komplikováno použitím pro češtinu netypických koncovek a odlišností psané podoby a výslovnosti. Přitom platí jedno důležité pravidlo: Skloňování se řídí tím, jak vlastní jméno vyslovujeme, nikoliv jak jej píšeme.

4.9 Vlastní osobní

4.9.1 Osobní mužská tvrdá

Vzor pán

Podle tvrdého vzoru pán se skloňují osobní (životná) jména rodu mužského, která jsou:
1. zakončená ve výslovnosti na souhlásku tvrdou či obojetnou:
Petr, Olaf, John; Vyplel, Nedvěd, Bond, Bolt, Federer; Angličan, Španěl, Říman, Ostravan
Více o skloňování v kap. Mužská životná tvrdá. Kulhánek, k tabuli! Pozor na 5. pád. V mluveném jazyce, nebo dokonce i v úřední korespondenci se setkáme s oslovováním, kdy je osobní jméno ve tvaru 1. pádu, tedy bez koncovky. Správná je samozřejmě podoba se zakončením na -u, popř. na -e (u jmen, jejichž kmen není zakončen na k, g, h, ch): Vážený pane Zavadile! - NE Vážený pane Zavadil!
Osobní jména zakončená na k, g, h, ch se skloňují podle podvzoru hoch: v 5. pádu j. č. mají koncovku -u. Národní jména, u nichž tvoříme mn. č., mají v 6. pádu mn. č. koncovku -ích:
Hynek, Luděk; Galík, Harvánek, Komárek, Oláh, Orságh, Polách; Čech, Polák, Řek, Turek
O Češích se tvrdí, že jsou to zloději a flákači, o Polácích zase, že jsou to ortodoxní ochlastové.
Přečetl celého Balzaka. Cizí jména zakončená na -c, které se vyslovuje jako -k, mohou mít v psaném záznamu před pádovými koncovkami dvojí podobu: Balzac [balzak] - 2. Balzaka/Balzaca, Kerouac - 2. Kerouaka/Kerouaca
P o z o r !
Osobní jména typu Gabriel:
U jmen zakončených na -el/-er, u kterých se při skloňování nevypouští -e-, se v 5. pádu často vyskytuje koncovka -i- místo -e-:
Gabrieli! Arieli! Danieli! Azraeli! Azazeli! Manueli!
Osobní jména typu Šmicer:
U jmen cizího původu je zvykem při skloňování zachovávat v kmeni před souhláskami l a r samohlásku -e-. Avšak! U příjmení cizího původu, jejichž nositeli jsou Češi, je možná dvojí podoba - s -e- i bez něj:
Wolker - 2. Wolkra/Wolkera, Heger - 2. Hegra/Hegera, Schneider - 2. Schneidra/Schneidera
100 dresů Vladimíra Šmicera. Osobní jména typu Zinedine Zidane
U cizích jmen zakončených na tzv. němé e (píše se, ale nevyslovuje) se toto písmeno v případě, že jej není třeba k naznačení výslovnosti, před pádovými koncovkami vypouští.
Zinedine Zidane [zinedyn zidan] - 2. Zinedina Zidana, Pierre - 2. Pierra, Shakespeare - 2. Shakespeara
Nádherná klička Zinedina Zidana... a gól.
2. zakončená ve výslovnosti na samohlásku:
* -a
Typ Marat
U některých jmen cizího, hlavně francouzského, původu zakončených na souhlásku (nejčastěji -d nebo -t), se koncová hláska v základním pádu nevyslovuje (Marat [mara]). Před pádovými koncovkami však zůstává koncová hláska zachována (jak v psané tak ve zvukové podobě):
Marat [mara] - 2. Marata [marata], Petit [pety] - 2. Petita [petyta]
Typ Bloy
U francouzských jmen zakončených na -oy vyslovované [oa] před pádovou koncovkou ve výslovnosti zaniká hláska -a.
Leroy [leroa] - 2. Leroya [leroa], 7. Leroyem [leroem]
* -o
Typ Vašátko
Jména cizího i domácího původu, která jsou zakončena samohláskou -o, mají pravidelné skloňování podle vzoru pán:
Ivo, Oto, Rudo; Bidlo, Vosáhlo; Castro, Colombo, Ronaldo
Jména zakončená na dlouhou samohlásku -ó (Szabó, Walló) zachovávají -ó i před pádovými koncovkami: Walló - 2. Wallóa
Typ Morreau
Francouzská jména zakončená ve výslovnosti na samohlásku -o/ó (Morreau [moro]) se skloňují podle vzoru pán. Před pádovými koncovkami zůstává zachována psaná i zvuková podoba základního tvaru. Jedná se především o jména zakončená na -au/-aux, nebo na -ot/-od.
Rousseau [ruso] - 2. Rousseaua [rusoa], Cousteau; Malraux [malro] - 2. Malrauxa [malroa], Ternaux [terno]; Godot [godo] - 2. Godota [godota]
Je to tu jak na ostrově doktora Morreaua. Typ Law
Pro anglická jména zakončená ve výslovnosti na samohlásku -o/ó (Law [ló]) platí stejné pravidlo jako pro jména francouzská.
Waugh [vó] - 2. Waugha [vóa], Shaw, Snow, Rowe
Šla by na rande jen s Judem Lawem.
* -e
Typ Dante
Jména zakončená na e/é, jemuž předchází tvrdá nebo obojetná souhláska, se skloňují podle vzoru pán. Je však možné také skloňování zájmenné.
Arne, Heine, Heinze, Hesse, Klose, Rilke, Tille; Mallarmé, Dupré
To je peklo jak od Danteho.

| podle pán | zájm. skl.
1. | Dante | Dante
2. | Danta | Danteho
3. | Dantovi/-u | Dantemu
4. | Danta | Danteho
5. | Dante! | Dante!
6. | Dantovi/-u | Dantem
7. | Dantem | Dantem

* -u
Typ Višnu
Jedná se o jména zakončená na samohlásku u nebo na hláskovou skupinu, která se jako [u] vyslovuje (fr. -oux / ang. -ew). Pádové koncovky se připojují k podobě jména v 1. pádu. Žádná hláska se nevypouští:
Višnu - 2. Višnua, Andrew, Roux
Ale! U řeckých a rumunských jmen Papandreu, Popescu apod. se před pádovými koncovkami koncové -u vypouští: Popescu - 2. Popesca, Vasilescu - 2. Vasilesca, Dimitriu - 2. Dimitria, Georgiou - 2. Georgia

Vzor předseda

Podle vzoru předseda se skloňují osobní jména zakončená v písmu i výslovnosti na -a:
Ilja, Ota, Kuba, Honza, Jirka; Matonoha, Fiala; Bautista, Molina, Silva
Vzor předseda viz kap. Mužská životná tvrdá zakončená samohláskou. P o z o r !
* Krvavá svatba Federika Garcíi Lorky.
Je-li před -a hláska vyslovovaná jako měkká, v 2. pádu j. č. je koncovka -i:
García - 2. Garcíi, Máca - 2. Máci, Goya - 2. Goyi, Borgia - 2. Borgii

Vzor hajný

Ke vzoru hajný patří jména slovanského původu zakončená v psané podobě na -ý, oj, yj (-y), -ij (-i), které následuje po tvrdé nebo obojetné souhlásce:
Chlupatý, Krutý, Mrtvý, Palacký, Umrlý; Bolšoj, Čajkovskij, Jankulovski, Kowalski, Schimanski
Vzor hajný viz kap. Mužská životná adjektivní.

4.9.2 Osobní mužská měkká

Vzor muž

Podle měkkého vzoru muž se skloňují vlastní jména:
* zakončená ve výslovnosti na měkkou nebo obojetnou souhlásku
Lukáš, Ondřej, Řehoř; Ibrahimovič, Pilař; Litevec, Slovinec
* zakončená ve výslovnosti na samohlásku -a
Takto zakončená jména se skloňují většinou podle vzoru předseda. Pouze když je osobní jméno v prvním pádu zakončeno ve výslovnosti na [a] a v psané podobě na souhlásku -s nebo -x (Dumas [dyma]), skloňuje se podle vzoru muž. Většinou se jedná o osobní jména francouzská zakončená na -ois/-oix:
Dubois [dyboa] - 2. Duboise [-aze], Maurois [moroa] - 2. Mauroise [-aze], Delacroix [delakroa] - 2. Delacroixe [-aze]
Přečetl celého Dumase. Vzor muž viz kap. Mužská životná měkká.

Vzor soudce

Podle vzoru soudce se skloňují jména domácího původu zakončená v psané podobě na samohlásku -e, která mohou být také nesklonná:
Skočdopole, Skamene, Purkyně, Kaliště, Macháně, Slivoně, Škvrně, Kopiště
Vzor soudce viz kap. Mužská životná měkká zakončená samohláskou. Básně Václava Hraběte. Osobní jména typu Dítě, Poupě, Hrabě se skloňují stejně jako jejich obecné protějšky (Dítě - 2. Dítěte, 3. Dítěti). U vlastních jmen cizího původu zakončených na -e, kterému předchází měkká souhláska, se stále více jako variantní uplatňují koncovky zájmenné:
Nietzsche [nýče], Croce [kroče], Schultze [šulce]

| podle muž | zájm. skl.
1. | Nietzsche | Nietzsche
2. | Nietzsche | Nietzscheho
3. | Nietzschovi | Nietzschemu
4. | Nietzsche | Nietzscheho
5. | Nietzsche! | Nietzsche!
6. | Nietzscheovi | Nietzschem
7. | Nietzscheem | Nietzschem

Vzor mluvčí

Podle vzoru mluvčí se skloňují jména zakončená na -í, -ij, které následuje po měkké, řidč. obojetné souhlásce:
Jiljí, Jiří; Hořejší, Tachecí, Kočí, Krejčí

4.9.3 Zájmenné skloňování

| j. č.
1. | Ferrari | Gándhí
2. | Ferrariho | Gándhího
3. | Ferrarimu | Gándhímu
4. | Ferrariho | Gándhího
5. | Ferrari! | Gándhí!
6. | Ferrarim | Gándhím
7. | Ferrarim | Gándhím

Zájmenné koncovky se vyskytují jako variantní u řady osobních jmen. Existují však jména, u nichž je zájmenné skloňování jediné možné. Jedná se o jména zakončená ve výslovnosti na i/í. Zájmenné koncovky se mechanicky připojují ke tvaru jména v základním pádu:
Bondy, Shelley, Giovanni, Ujfaluši, Murphy, O'Reilly, McCarthy, Rossi, Ferrari, Valéry, Petőfi; Kaddáfí, Chomejní
Potkal pana Ferrariho v závodním depu.

4.9.4 Osobní ženská tvrdá

Tvrdé skloňování mají osobní jména zakončená v kmeni na tvrdou nebo obojetnou souhlásku. Uplatňují se zde pouze dva vzory - žena a vrátná.

Vzor žena

Nejčastější koncovkou jmen skloňovaných podle vzoru žena v základním pádu je samohláska -a. Většina jmen s tímto zakončením se skloňuje pravidelně:
Halina, Indira, Jarmila, Petra; Brňanka, Češka
Viz kap. Ženská tvrdá. Jedná se o jména rodná, kmenová, národní a obyvatelská:
Eva, Helena, Katka; Fany, Hanele, Yoko; Moravanka, Italka
$UserId$2 P o z o r !
* O Máně ošklivě mluvit nebudeš!
Jestliže před -a vyslovujeme měkkou souhlásku, dochází k rozkolísání mezi vzory žena a růže:
Ajša, Lubica, Mája, Míša, Naďa, Ronja, Zoja
Četli si o včelce Máje/Máji. * Bez Andreji neodejdu!
Jména zakončená na -ea/-ua mají variantní skloňování podle vzoru žena a růže:
Akua, Arua, Dorothea, Medea
předat zprávu Andree/Andrei/Andreji

j. č. | typ Mája | typ Andrea
1. | Mája | Andrea
2. | Máji | Andrey/Andreji/Andreje
3. | Máji/-e | Andree/Andrei/Andreji
4. | Máju | Andreu
5. | Májo! | Andreo!
6. | Máji/-e | Andree/Andrei/Andreji
7. | Májou | Andreou

Vzor vrátná

Podle vzoru vrátná se skloňují ženská příjmení zakončená na -á/-ová:
Holá, Hrubá, Chlupatá, Křečková ; Filipiová, Krolewská, Ševčenková

4.9.5 Osobní ženská měkká

Podle měkkých vzorů se skloňují ženská jména, u nichž koncové samohlásce předchází ve výslovnosti měkká nebo obojetná souhláska. Rozlišujeme substatntivní skloňování podle vzoru růže a adjektivní podle vzoru mluvčí.
Viz kap. Ženská měkká a Ženská adjektivní.

Vzor růže

Podle vzoru růže se skloňují vlastní jména zakončená na e a na -ia/-ie/-io:
Danuše, Miluše, Beatrice; Felicia, Maria, Patricie, Lenio, Agapio

Vzor domácí

Podle vzoru domácí se skloňuje několik vlastních jmen domácího původu, jména cizí zakončená na -í, a také řada českých příjmení:
Ančí, Kačí, Miší; Kálí, Lakšmí; Hraběcí

4.9.6 Osobní ženská nesklonná

Mezi nesklonná patří ženská vlastní jména, která jsou většinou cizího původu a jsou
* zakončená na samohlásku -i/-y:
Misaki, Micoki, Noemi, Kazi, Mili; Emily, Lucy, Fany, Peggy
* zakončená na pro češtinu netradiční samohlásku -ó/-é/-ő:
Chloé, René, Dafné, Niké, Enikő
* zakončená na -u/-ú:
Miu, Maru, Lulu, Bánú, Golbú, Máhrú
* zakončená na souhlásku -l/-es a výjimečně i jiná hlásková seskupení:
Ráchel, Michelle, Maud, Mercedes, Charlotte, Inès, Ingrid, Hannah, Lauren, Megan, Abigail
* Nesklonná mohou být i antická jména:
Libertas, Nemesis, Artemis
Čeština má tendenci cizí slova ohýbat, proto k řadě nesklonných jmen vytváří protějšky se zakončením, pomocí kterého lze jméno zařadit k určitému vzoru: Dagmar → Dagmara, Karin → Karina, Nikol → Nikola

4.10 Vlastní zeměpisná

Rozlišujeme dva druhy zeměpisných jmen: singulárová (mají pouze tvary j. č.) a plurálová neboli pomnožná (mají pouze tvary mn. č.). U pomnožných jmen bývá problematické rodové zařazení. Některé názvy mají smíšené nebo i dvojí skloňování.
U singulárových názvů se můžeme ojediněle setkat i s množným číslem: V Česku máme dvě Blanska, tři Mikulovy a velké množství Lhot.

4.10.1 Zeměpisná singulárová mužská tvrdá

Vzor hrad

Podle vzoru hrad se skloňují mužská zeměpisná jména zakončená na tvrdou, případně obojetnou souhlásku.
Karlštějn, Tábor, Mělník, Slavkov, Brandýs
Více viz kap. Mužská tvrdá.

Problematické pády

Stejně jako u skloňování jmen obecných i zde se vyskytují problémy s dvojími koncovkami:
2. pád -a/-u
Koncovka -a se vyskytuje především u jmen domácího původu:
* u jmen s typickým zakončením na -ín/-ýn/-ov/-ev:
potkali se u Kolína
Hlučín; Hostýn; Adamov, Ostrov, Jundrov; Bezdrev
* velmi často u názvů složených, s příponami -štejn/-berk/-perk/-burk/-purk:
vyjet z Karlštějna
Zubštějn; Štramberk; Šumperk; Vimperk; Cimburk, Krucemburk; Přešpurk
* nebo u jmen původem obecných, u nichž převažuje v 2. pádu koncovka -a, např. jména tvořící část místního názvu:
pocházet z Komína
Dvůr, Svět, Les, Kout, Kostel, Potok, Klášter, Javor
* U některých jmen je koncovka -a vžitá:
jet do Egypta
Beroun, Lanškroun, Náchod, Tábor, Příbor, Milán, Řím, Betlém, Újezd, Brandýs
Koncovka -u je chápána jako základní varianta 2. pádu pro neživotná jména:
* u nichž je patrný původ ze jmen obecných, kde je v 2. pádu koncovka -u základní:
odbočit u Písku
Brod, Most, Hrádeček, Hrob, Sloup, Chrást, Místek, Trávník
* u místních jmen zakončených na -át/-hrad:
odstěhovat se z Franštátu
Křivoklát, Kunštát; Rajhrad, Velehrad
* v místních názvech, kde je tato koncovka vžitá:
jet do Adršpachu
Cheb, Frýdek, Tanvald, Žďár, Kynžvart
Koncovky -a/-u jako rovnocenné varianty se objevují u jmen zakončených na -(n)ík a dále u jihoslovanských názvů s příponou -sk/-ck:
Mělník, Sloupečník, Jeseník, Braník, Rakovník; Kotovsk, Novosibirsk, Doněck, Plock
6. pád -u/-e (ě)
Koncovka -u se vyskytuje:
* jako jediná varianta u většiny jmen cizího původu:
cestopis o Madagaskaru
Haag, New York, Peking, Bern, Vietnam, Írán
* u místních jmen vzniklých ze jmen obecných, u nichž je v 6. pádu také -u:
bydlet v Mostu
Chlum, Špičák, Brod, Sloup, Písek
* u zeměpisných jmen zakončených na -f, -h/-ch, -b a příponu -ek:
procházet se po Zábřehu
Düsseldorf, Zbůch, Zbiroh, Cheb, Brodek, Blansek
Koncovka -e (ě) se vyskytuje:
* především u jmen domácích, zdomácnělých nebo slovanských:
jezdit po Mikulově
Beroun, Babylon, Hrdlív, Terezín
* u zeměpisných jmen, která mají v 2. pádu koncovku -a:
bydlet v Děčíně
Jičín, Slavičín, Zebín; Týn; Přerov, Bítov, Slavkov
* u složených jmen se zakončením -hrad/-grad/-štejn:
Bělehrad, Petrohrad, Velehrad; Kaliningrad, Volgograd; Pernštejn, Potštejn
Koncovka -e se používá ve významu místního určení, při odpovědi na otázku Kde? (Bydlet na hradě. × Mluvit o hradu.) Festival se konal v Montpellier. Francouzská jména tohoto typu zůstávají často nesklonná.

4.10.2 Zeměpisná singulárová mužská měkká

Vzor stroj

Podle vzoru stroj se skloňují zeměpisná jména zakončená na měkkou nebo obojetnou souhlásku.
Altaj, Bangladéš, Dunaj, Jenisej, Roháč, Marrákeš, Hindukúš
Více viz kap. Mužská neživotná měkká. Většina jmen náležejících ke vzoru stroj je tvořena příponou -ec:
Bzenec, Hradec, Jablonec, Liberec, Žatec
P o z o r !
* Fotbalisté z West Bromwiche opět skórovali.
Cizí, pro češtinu neobvyklé zakončení zůstává před pádovými koncovkami neměnné (Norwich - 2. Norwiche)!
Portrush, Rawicz

4.10.3 Zeměpisná singulárová mužská adjektivní

Skloňování adjektivních názvů (českých a dalších slovanských) je zcela pravidelné podle vzoru hajný a u jmen cizího původu i podle vzoru mluvčí:
Bělý, Ostrý, Slaný; Gorjačij, Lesnoj, Rudničnyj, Volžskij
Více viz kap. Mužská životná adjektivní.

4.10.4 Zeměpisná singulárová ženská tvrdá

Vzor žena

Podle vzoru žena se skloňují zeměpisná jména ženského rodu zakončená na samohlásku -a, které předchází tvrdá, nebo obojetná souhláska:
Amerika, Barcelona, Doubrava, Evropa, Ostrava, Volha
P o z o r !
* V Mekce byly ušlapány stovky lidí.
U cizích jmen dochází ke stejným alternacím jako u jmen obecných a tento fakt se odráží i v grafické podobě:
Braga - 6. Braze, Coimbra - 6. Coimbře, Sierra Nevada - 6. Sieře Nevadě
* Fotbalisté Sevilly opět remízovali.
U španělských jmen zakončených na -illa se nebere v potaz původní měkká výslovnost [-lja]. Totéž platí o slovenském ľ:
Granadilla - Granadilly, Topľa - Toply
* Letím se opalovat na Mallorku.
Cizokrajné zakončení -ca se před pádovými koncovkami počešťuje:
Casablanca - Casablanky, Lorca - Lorky, Jaca - Jaky, Catamarca - Catamarky

4.10.5 Zeměpisná singulárová ženská měkká

Vzor růže

Podle vzoru růže se skloňují ženská jména zakončená na -e:
Davle, Drhovle, Dyje, Homole, Křemže, Šťáhle, Temže
Často se setkáme s příponou -yně:
Bechyně, Čkyně, Hrabyně, Chropyně, Chýně, Kdyně, Vendryně, Ruzyně
Velmi častá je přípona -ice:
Brtnice, Jemnice, Kamenice, Lipnice
Dále sem patří názvy cizího původu zakončené na -ia nebo -i(y)e:
Olympia, Valencia; Asie, Austrálie, Libye, Moldávie, Sýrie
Vzor růže viz kap. Ženská měkká. P o z o r !
* Výlov rybníka v Jedovnicích.
Zeměpisná jména tvořená příponou -ice jsou většinou pomnožná, tzn. tvoří pouze tvary mn. č. Některá se však ustálila v podobě j. č. Jde především o názvy, které označují místo podle jeho typických vlastností: Bystřice - bystrá řeka, Rokytnice, Lipnice - podle porostu.
Březnice, Kamenice, Kopřivnice, Roudnice, Skalice
Viz kap. Zeměpisná pomnožná ženská.

Vzor píseň

Podle vzoru píseň se skloňuje většina ženských zeměpisných jmen, která jsou zakončena na měkkou souhlásku. Jde o jména domácí nebo zdomácnělá:
Mohuč, Paříž, Plzeň, Skuteč, Víděň
Patří sem i některá jména zakončená souhláskou obojetnou:
Litovel, Litomyšl, Cerekev
Vzor píseň viz kap. Ženská měkká. P o z o r !
* Procházeje Olomoucí hledal mléčný bar.
Rodové zařazení může být problematické také u jmen zakončených na -c. Obecně platí, že zakončení -ec je typické pro rod mužský, např. (ten Rájec). Někteří mluvčí proto chybně k mužskému rodu řadí všechny názvy zakončené na -c (ta Olomouc - NE ten Olomouc).
* Chodím po Broadwayi hladov sem a tam.
Jména zakončená na -(a)y, které se vyslovuje jako [j], se skloňují pravidelně podle vzoru píseň.
1., 4. Paraguay, 2. Paraguaye, 3., 5., 6. Paraguayi, 7. Paraguayí; Uruguay

Vzor kost

Ke vzoru kost patří především jména složená, jejichž druhá část je tvořena slovem -ves:
Běloves, Buštěves, Černěves, Jičíněves, Kněževes, Milíčeves, Nelahozeves, Nemyčeves
početná jsou též zakončení typu -am/-im/-om:
Chrudim, Kouřim, Ostřihom, Osvětim, Polom, Příbram, Putim, Vlašim
a také jména zakončená na -clav/-slav:
Břeclav, Boleslav, Přibyslav, Soběslav, Vratislav, Zbraslav
Podle vzoru kost skloňujeme i nečetné počeštěné názvy cizích měst:
Budapěšť, Bukurešť
Jména patřící ke vzoru kost mohou mít v 2. pádu koncovku podle vzoru píseň -e/-ě. Ta však coby zastaralá ustupuje modernímu -i. Břeclav - 2. Břeclavi i Břeclavě, Chrudim - 2. Chrudimi i Chrudimě, Kněževes - 2. Kněževsi i Kněževse

4.10.6 Zeměpisná singulárová ženská kolísavá

* Kůň se stal Tróji osudným.
Předchází-li koncovce -a měkká souhláska, stává se skloňování nepravidelným neboli smíšeným a skloňuje se jako sója:
Boloňa, Bystrica, Čadca, Kambodža, Kysuca, Levoča, Prievidza, Syrdarja, Troja
Totéž platí pro zeměpisná jména zakončená na shluk samohlásek -eia/-aia/-oia:
Aquileia, Judeia, Pistoia, Praia
Skloňování jména sója viz kap. Kolísání ve skloňování. * Konference se snaží vyřešit napětí mezi dvěma Korejemi.
Skloňování ženských zeměpisných jmen zakončených na -ea je podobné vzoru idea, neboť při něm dochází ke změnám v kmeni slova:
Elea, Eritrea, Galilea, Guinea, Judea

| j. č. | mn. č.
1. | Korea | Koreje (-y)
2. | Koreje (řidč. Korey) | Korejí
3. | Koreji | Korejím (Koreám)
4. | Koreu | Koreje (Korey)
5. | Koreo! | Koreje! (Korey)!
6. | Koreji | Korejích (Koreách)
7. | Korejí (řidč. Koreou) | Korejemi (Koreami)

4.10.7 Zeměpisná singulárová ženská adjektivní

Vzor vrátná

Tvrdé adjektivní skloňování podle vzoru vrátná je typické především pro domácí zeměpisná jména a pro jména cizí, která jsou slovanského původu:
Borová, Česká, Desná, Hluboká, Karviná, Ladná, Teplá; Nadvornaja, Limanowa, Makarska
Podle měkkého vzoru domácí se skloňuje pouze malý počet cizích jmen slovanského původu (Volčja). Více o vzorech vrátná a domácí viz kap. Ženská adjektivní

4.10.8 Zeměpisná singulárová střední tvrdá

Vzor město

Pod vzor město spadají zeměpisná jména zakončena na samohlásku -o/ó:
Blansko, Brno, Grónsko, Hřensko, Chicago, Kopidlno, Milevsko, Polsko, Porto, Quito, Santiago, Tokio
a dále názvy zakončené na cizí koncovky -um nebo -ion, které se před pádovými koncovkami vynechávají:
Byzantium, Elysium, Karolinum, Klementinum, Koloseum, Norikum, Pergamum, Rudolfinum, Saguntum; Byzantion, Tarchónion
Více viz kap. Cizí a přejatá.

4.10.9 Zeměpisná singulárová střední měkká

Vzor moře

Podle vzoru moře se skloňují jména zakončená na -e/-é:
Belopole, Brniště, Hradiště, Kaliště, Královo Pole, Labe, Obořiště, Ploče

Vzor stavení

Podle vzoru stavení se skloňují především česká jména zakončená na -í. Jedná se o:
* názvy, které jsou od původu podstatnými jmény:
Klokočí, Království, Rabí, Trní, Ústí, Vrchlabí
* názvy vzniklé spojením předložky a jména:
(Velké) Meziříčí, Podolí, Pomezí, Poříčí, Záhoří, Záluží

4.10.10 Zeměpisná singulárová střední adjektivní

Vzor vepřové

Podle tvrdého adjektivního vzoru vepřové se skloňují jména domácího i cizího původu:
Bystré, Dobré, Jablonné, Jezvé, Jílové, Vrané

4.10.11 Zeměpisná singulárová nesklonná

Převážná většina nesklonných zeměpisných názvů je středního rodu. Patří sem:
* jména zakončená ve výslovnosti na [o] nebo [ó], v psané podobě však jinak než je pro češtinu obvyklé:
Bordeaux, Hokkaidó, Waterloo
* názvy jiného než slovanského původu zakončené ve výslovnosti na [e] nebo [é]:
Belize, Dušanbe, Chile, Karlsruhe, Kóbe, Malmö, Ninive, Ostende, Tenerife
* cizí jména zakončená na -í a některá zakončená ve výslovnosti na [i]:
Milwaukee, Tennessee; Bali, Batumi, Burundi, Capri, Fidži, Haiti, Mali, Miami, Nagasaki, Nairobi, Rimini, Soči, Tahiti; Dillí, Sydney, Kentucky; Mackenzie
* jména, především cizího původu, zakončená ve výslovnosti na [u] nebo [ú]:
Anjou, Baku, Bissau, Dachau, Honolulu, Korfu, Nassau, Tuvalu; Honšú, Káthmándú, Kjušú
* cizí jména zakončená ve výslovnosti na souhlásku:
Cannes [kan], Lausanne [lozan], Lille [lil], Maine [mejn], Toulouse [tulus]
* jména v mn. č. se zakončením -s:
Buenos Aires, Los Angeles, Massachusetts

4.10.12 Zeměpisná pomnožná mužská

Vzor hrad

Podle vzoru hrad se skloňují pomnožné místní názvy zakončené na -y, především jména domácího či slovanského původu, která:
* jsou shodná se jmény obecnými:
Bory, Lány, Králíky, Klobouky, Mosty, Slapy, Vinohrady
* jsou zakončena na -dy/-ty/-ny/-by/-vy/-my/-ly/-ry/-sy/-zy/-chy:
Abertamy, Hrdlořezy, Klatovy, Kobylisy, Nudožery, Poděbrady, Pyšely, Rokycany, Stachy, Vejprty, Všeruby

Problematické pády

Ve 2., 3. a 6. pádu se setkáme s variantními koncovkami - podle vzoru mužského i ženského:

| koncovka | příklady
1. | -y | Poděbrady | Sudety
2. | -0 (řidč. -ů) | Poděbrad | Sudet (Borů)
3. | -ům (řidč.-ám) | Poděbradům | Sudetům/-ám
4. | -y | Poděbrady | Sudety
5. | -y | Poděbrady! | Sudety!
6. | -ech (řidč. -ách) | Poděbradech | Sudetech/-ách
7. | -y (řidč. -ami) | Poděbrady | Sudety/-ami

Použití jednotlivých koncovek je rozkolísané, důležitou úlohu hrají místní jazykové zvyky. 2. pád -0/-ů
* je zakončen na -ů u jmen původem obecných:
Bory, Dvory, Mosty
vezeň z Borů
* má variantní koncovky -0 nebo -ů:
Hamry, Luby, Mokropsy, (Karlovy) Vary
Jedou do Karlových Var/Varů.
* má pouze nulovou koncovku -0:
Louny, Kladruby, Klatovy, Poděbrady, Vinohrady
Pochází z Vinohrad.
6. pád -ech/-ích/-ách
* má koncovku -ech u jmen zakončených na -dy/-ty/-ny/-by/-vy/-my:
procházet se po Poděbradech
Dolany, Kladruby, Poděbrady, Rokycany, Vejprty, Vinohrady
* má koncovku -ích u jmen zakončených na -zy/-sy a někdy i -py/-ly:
zastavit se v Pyšelích
Doloplazy, Hlubočepy, Kobylisy, Pyšely
* má koncovku -ách u jmen zakončených na -ky/-hy/-chy:
u nás v Kotěhůlkách
Diváky, Králíky, Pelechy, Potěhy

Vzor stroj

Podle vzoru stroj se skloňují jména zakončená na -e, která
* jsou tvořena příponou -ce:
Blatce, Hrobce, Jince, Lazce, Rohatce, Telce
* pochází ze jmen obecných:
Háje, Roháče

4.10.13 Zeměpisná pomnožná ženská

Vzor žena

Podle vzoru žena se skloňují pomnožné místní názvy zakončené na -y, které:
* jsou shodné nebo souvisí se jmény obecnými:
Hůrky, Chaloupky, Paseky, Říčky, Skály, Stodůlky
* jsou zakončené na -ičky/-ánky/-ínky/-tky ad.:
Kateřinky, Košátky, Lažánky, Medlánky, Petrovičky, Petrůvky
* jsou tvořeny příponou -iny:
Chrastiny, Lipiny, Losiny
K tomuto vzoru se většinou řadí i počeštěná jména neslovanského původu: Alpy, Antverpy, Apeniny, Brémy, Filipíny, Galapágy

Vzor růže

Ke vzoru růže patří většina pomnožných místních názvů zakončených na -e:
Hustopeče, Hutě, Nusle, Řeporyje; Pompeje, Himaláje, Orkneje
Podle podvzoru ulice (s nulovou koncovkou ve 2. pádu) se skloňují ženská pomnožná místní jména zakončená na -ice:
Babice, Budějovice, Hranice, Litoměřice, Maloměřice, Pardubice, Teplice
O místních jménech zakončených na -ice viz kap. Ženská zeměpisná měkká.

4.10.14 Zeměpisná pomnožná střední

Vzor město

Ke střednímu rodu a vzoru město se řadí všechna jména zakončená na -a:
Napajedla, Koryta, Čihadla, Blata