1  Původ a systém jazyka

Čínštinu ovládá přibližně jedna pětina světové populace, přičemž pro zhruba jednu miliardu obyvatel je mateřským jazykem. Je úředním jazykem v Čínské lidové republice (dále jen ČLR), na Taiwanu a v Singapuru, v jihovýchodní Asii slouží jako komunikační jazyk, používá se v čínských zámořských komunitách a je také jedním ze šesti oficiálních jazyků OSN.

Čína byla a je mnohonárodnostní zemí s rozlehlým územím, brzy tedy vyvstala potřeba jednotného dorozumívacího jazyka. Této úlohy se ujala čínština, jazyk nejpočetnějšího čínského etnika Hanů. Proto bývá čínština v originále označována nejen jako jazyk obyvatel Číny (中文 [Zhōngwén]), ale i jako jazyk Hanů (汉语 [Hànyǔ]). Mluvená podoba čínštiny se nicméně regionálně liší a může být navzájem nesrozumitelná.

Čínština patří do sinické větve sinotibetské jazykové rodiny. Mezi jazykovědci se stále vedou diskuse o tom, zda existuje pouze jeden čínský jazyk s několika dialekty, či zda se jedná o soubor nezávislých sinických jazyků. Čínské dialekty (方言 [fāngyán]) se od sebe odlišují především výslovností, méně výrazněji pak slovní zásobou nebo gramatickou strukturou.

Obvykle se rozlišuje sedm skupin čínských dialektů (jazyků):

Severočínské dialekty

největší počet mluvčích, základ standardní čínštiny

Dialekty Wu

Šanghaj, provincie Zhejiang

Dialekty Min

provincie Fujian, Taiwan

Dialekty Yue

provincie Guangdong, Hongkong, zámořské komunity

Dialekty Xiang

provincie Hunan

Dialekty Kejia

jižní Čína

Dialekty Gan

provincie Jiangxi

Již od starověku zastával roli společného komunikačního prostředku „literární jazyk“ (文言 [wényán]), psaná čínština používaná ve vysoké literatuře. S rozvojem mezinárodního obchodu a kulturní výměny se literární jazyk ve středověku rozšířil i za hranice Číny a stal se jazykem vzdělanců v celé oblasti východní Asie. Postupně se však natolik vzdálil hovorové řeči a nehodil se pro potřeby moderního státu a národa, že byl na popud čínských učenců na přelomu 19. a 20. století nahrazen „hovorovým jazykem“ (白话 [báihuà]), literárním jazykem bližším hovorové čínštině. Souběžně s tím sílila myšlenka jazykové unifikace, která byla pro tehdejší učence základním předpokladem modernizace země podle západních vzorů.

Současným jednotným jazykem čínského národa je moderní standardní čínština, která je v ČLR nazývána obecně srozumitelný jazyk (普通话 [pǔtōnghuà]) a na Taiwanu národní jazyk (国语 [guóyǔ]). Standardní čínština vychází ze severočínských dialektů, normou její spisovné výslovnosti je pekingská výslovnost a jejím mluvnickým standardem současná spisovná čínština.

Standardní čínština bývá někdy nesprávně označována jako mandarínská čínština. Když portugalští mořeplavci v 16. století navázali kontakt s obchodníky jižní Číny, kde se mluví jihočínskými dialekty, pojmenovali jejich jazyk „čínština“. Poté ale přišli do styku také s císařskými úředníky ze severu, kteří používali jazyk úřední komunikace zvaný „úřednický jazyk“ (官话 [guānhuà]), založený na severočínských dialektech. Tento odlišně znějící jazyk nazvali Portugalci „mandarínština“, neboť čínské dvorské úředníky titulovali slovem mandarín. Na původu slova mandarín se etymologové nemohou shodnout, podle některých teorií vychází z latinského „mandare“ (přikazovat) nebo portugalského „mandar“ (nařídit), podle jiných naopak ze sanskrtského „mantrin“ (královský rádce). Název mandarínština převzalo mnoho západních zemí, dodnes je používán hlavně ve Velké Británii a USA, a to vlivem někdejší britské kolonie Hong Kong a čínských přistěhovalců – tito Číňané totiž mluví „čínsky“, tj. některým z jihočínských dialektů.

Z hlediska morfologie je čínština analytickým jazykem, gramatické vztahy tedy na rozdíl od češtiny vyjadřuje slovosledem a pomocnými slovy, nikoli ohýbáním (skloňování, časování, používání předpon a přípon).

Dalším výrazným rysem čínštiny je to, že se jedná o jazyk slabičný a tónový. Slabika je v čínštině nejmenší jednotkou, kterou lze zapsat znakem a která nese význam i výslovnost. Výslovnost každé slabiky je realizována v určitém tónu, s jehož pomocí je posluchač schopen rozlišit význam slov, která jinak znějí stejně.

2  Čínské písmo

Čínština se zapisuje čínskými znaky (汉字 [hànzì]). Zjednodušeně řečeno, znak je základním nositelem lexikálního nebo gramatického významu a zachycuje také výslovnost – neodráží ji však přímo, tj. je třeba se naučit, jaké slabice daný znak odpovídá.

Zatímco výslovnost jednotlivých slabik napříč Čínou se často liší, znaky se svým pevně daným významem jsou jednotícím prvkem mezi rozličnými oblastmi ČLR. Pokud tedy nastane problém v mluveném projevu, gramotní lidé se mezi sebou vždy domluví písemnou formou. Ze stejného důvodu bylo možné čínský znakový systém využít pro i zápis korejštiny, vietnamštiny a japonštiny (kandži).

2.1  Počet znaků

Největší čínské slovníky obsahují až několik desítek tisíc znaků, zaznamenávají totiž i znaky nad rámec současné standardní slovní zásoby, jako např. pravopisné varianty znaku, neobvyklé znaky jmen místních a osobních, nářeční slova nebo dávno nepoužívané archaismy.

Odhaduje se, že moderních čínských znaků existuje přibližně 10 000, z toho 5 000-6 000 se řadí mezi běžně používané znaky a 2 500-3 500 patří mezi často používané znaky. Za gramotnost se v Číně považuje zvládnutí 1 500-3 000 znaků.

2.2  Tradiční a zjednodušené znaky

V současnosti existují dvě standardní sady čínského písma. Na Taiwanu se používají nezjednodušené tradiční znaky (繁体字 [fántǐzì]). V ČLR a v Singapuru se naopak používají zjednodušené znaky (简体字 [jiǎntǐzì]), které jsou výsledkem reforem z 50. let 20. století.

Po vzniku ČLR v roce 1949 se nová vláda snažila pozvednout úroveň gramotnosti obyvatel a spustila alfabetizační kampaň, zaměřenou mimo jiné na zjednodušení tradiční znakové sady. Zjednodušené znaky se vyznačují menším počtem tahů:

ZJEDNOD.

TRADIČNÍ

VÝZNAM

ZJEDNOD.

TRADIČNÍ

VÝZNAM

马

馬

kůň

农

農

zemědělství

书

書

kniha

门

門

dveře

对

對

naproti

汉

漢

čínský

爱

愛

milovat

电

電

elektřina

国

國

stát

风

風

vítr

Reforma znakového systému pomohla zvýšit gramotnost obyvatel a zahraničním studentům usnadnila studium čínštiny. Podle kritiků však zjednodušené znaky ztratily informaci o původu a příbuznosti jednotlivých znaků.

Tradiční znaky mají nádech starobylosti a vznešenosti, proto se v ČLR nadále používají např. na vývěsních štítech nebo na vizitkách. Jejich znalost zůstává součástí vyššího vzdělání, protože všechna klasická literární a filozofická díla jsou psána právě tradičními znaky. V úředním styku však už nemají své místo, preferuje se důsledné dodržování zjednodušené znakové sady.

Vzhledem k obtížnosti čínského znakového systému se v posledních desetiletích množí požadavky na nahrazení znaků latinkou nebo jiným zjednodušeným zápisem. Zastánci zachování znakového systému zdůrazňují jeho kulturní hodnotu jakožto symbolu čínské civilizace. Jako další argument uvádějí dialektickou rozrůzněnost, existenci tónů a vysokou míru homofonie, které by se po odstranění znaků staly nepříjemným problémem.

Podrobněji o homofonii viz kapitolu Otázka homofonie.

2.3  Zápis znaků

Základními jednotkami znaku jsou tahy. Nejjednodušší znaky jsou tvořeny pouze jedním tahem, ty nejsložitější se skládají až ze třiceti tahů. Průměrný počet tahů ve zjednodušených znacích se pohybuje kolem deseti.

Existuje šest druhů tahů: tah vodorovný zleva, tah svislý shora (a jeho varianta s háčkem), tah šikmý zprava seshora doleva dolů, tah šikmý zleva seshora doprava dolů, tah bodový a tah stoupavý zleva doprava. Všechny jmenované tahy jsou obsaženy např. ve znaku 永, který je vhodným vzorovým znakem pro nácvik.

Seznámit se s typy tahů je důležité, neboť jen tak můžeme jednotlivé tahy znaku rozeznat a správně spočítat. Počet tahů je totiž nezbytnou informací pro vyhledání daného znaku ve slovníku podle rejstříku radikálů a znaků.

Podrobněji o radikálech viz kapitolu Radikály.

Dále platí, že tahy se zapisují v ustáleném pořadí. Předchází se tak opomenutí drobného, leč pro úplnost znaku důležitého tahu, zvyšuje se rychlost psaní a případně je tak možné znaky navazovat. Tahy se píší v posloupnosti zleva doprava a shora dolů, konkrétní pravidla bývají uvedena ve znakových cvičebnicích.

Jednotlivé znaky se zapisují do pomyslného grafického pole ve tvaru čtverce. V ideálním případě znak grafické pole vyplňuje, přičemž jeho okraje ponechává volné, aby se mezi znaky zachovaly přirozené mezery a bylo možné rozlišit, kde jeden znak končí a druhý začíná. Složky znaku drží u sebe, nerozbíhají se, jinak by mohly budit dojem, že se jedná o samostatný znak nebo složky znaku stojícího vedle. Znaky jsou orientovány kolmo, rukopis se nenaklání doprava ani doleva.

Text se tradičně zapisoval vertikálně shora dolů a zprava doleva. Teprve v 50. letech 20. století bylo v rámci reforem psaného jazyka zavedeno zapisování horizontálně zleva doprava.

Čínský text je souvislým řetězcem znaků přerušovaným interpunkčními znaménky, nikoli však mezerami mezi slovy. Text bez mezer a (netypicky) s mezerami srovnej na příkladu věty:

„Moje matka umí německy a také rusky.“

我母亲会说德语, 也会说俄语。

我 母亲 会 说 德语, 也 会 说 俄语。

Absence mezer v textu je dědictvím starověké čínštiny. Zjednodušeně řečeno, výslovnost starověkého jazyka byla velmi rozmanitá, jeden znak zpravidla ve výslovnosti odpovídal jedné slabice a ve významu jednomu slovu. Mezery mezi slovy tedy nebyly potřeba. Jak se výslovnost postupně zjednodušovala, vyvstal problém homofonie a čínština začala tíhnout k víceslabičné slovní zásobě, zvyk neoddělovat slova mezerami se však zachoval.

2.4  Radikály

Radikál (部首 [bùshǒu]) je grafický prvek, podle něhož je znak řazen ve slovníku. Známý „Kangxiho slovník“ (康熙字典 [Kāngxī zìdiǎn]) z 18. století obsahuje celkem 214 radikálů, které jsou v rejstříku uspořádány od nejjednodušších po nejsložitější podle počtu tahů. Počet radikálů se však liší v závislosti na konkrétním slovníku. Radikál může někdy vystupovat jako samostatný znak.

Příklady radikálů:

RADIKÁL

VÝZNAM

ZNAKY, VE KTERÝCH SE OBJEVUJE

月

maso

脚、腰、肝、背、肯、胸、胜、膜、肌

艹

tráva

茉、莉、花、英、药、节、蓝、草、苦

木

strom

林、板、本、未、条、机、李、楼、杯

氵

voda

海、没、酒、测、活、法、油、河、洗

扌

ruka

找、打、掉、批、护、把、报、拉、拍

辶

chodník

这、道、进、连、週、还、送、选、远

囗

ohrada

回、国、图、四、园、因、团、圆、固

Radikál někdy bývá zaměňován s determinativem. Ve většině případů spolu tyto složky znaku skutečně splývají, neplatí to ale vždy. Každý znak nutně obsahuje radikál, ne všechny znaky však obsahují determinativ. Determinativ je součástí fonoideogramů, nejčastějšího konstrukčního typu čínských znaků.

Podrobněji o fonoideogramech a determinativech viz kapitolu Klasifikace čínských znaků.

2.5  Interpunkce

Čínská interpunkční znaménka až na drobné odchylky odpovídají českým.

Pokud se některá interpunkční znaménka zapisují jinak, je to z toho důvodu, aby nedošlo k záměně s bodovým tahem znaku.

Odlišná interpunkční znaménka:

。

Namísto tečky se za větou píše kroužek na úrovni řádku.

、

Pro výčet souřadně spojených větných členů se používá obrácená čárka.

（）[] 【】

Závorky mají několik podob.

「」

Tvar uvozovek v textu psaném tradičními znaky.

《》

Názvy uměleckých děl se uzavírají do dvojitých špičatých závorek.

……

Namísto české trojtečky se používá šest teček.

Apostrof se v textu psaném čínskými znaky nepoužívá.

Pro použití apostrofu v pinyinu viz kapitolu Transkripce čínštiny.

2.6  Vývoj písma

Čínské znakové písmo patří po sumerském klínovém písmu a egyptských hieroglyfech k nejstarším na světě. Podle legend pověřil bájný Žlutý císař svého písaře Cangjie, aby nahradil nedostačující uzlové písmo efektivnějším systémem. Cangjie pak dlouho pozoroval přírodu a stopy zvířat, až z těchto obrazců nakonec odvodil nové, znakové písmo. První doložené písemné památky, nalezené v povodí Žluté řeky poblíž dnešního města Anyang, pocházejí ze 13. století před n. l. a jedná se o věštebné nápisy vyryté na želvích krunýřích a hovězích kostech.

V průběhu dlouhé čínské historie se forma znaků proměňovala, některé archaické varianty se však zachovaly v kaligrafickém umění (书法 [shūfǎ]) dodnes.

Nejstarším stylem jsou výše zmíněné věštebné nápisy (甲骨文 [jiǎgǔwén]) z období dynastie Shang (cca 1600-1046 př. n. l.), jejichž tenké, rovné linie byly vyrývány ostrým nástrojem do kostí a krunýřů. Zaoblenější, elegantnější tvary získaly tzv. nápisy na bronzech (金文 [jīnwén]) při odlévání do bronzových nádob za dynastie Zhou (1046-256 př. n. l.). Když První císař dynastie Qin (221-206 př. n. l.) v roce 221 př. n. l. sjednotil Čínu pod svou nadvládu, zavedl v celé říši také jednotný způsob zapisování znaků, tzv. menší pečetní písmo (小篆 [xiǎozhuàn]).

Za vlády dynastie Han (206 př. n. l. - 220 n. l.) se rozšířilo tzv. úřednické písmo (隶书 [lìshū]), které tím zcela ztratilo původní zobrazující charakter a dalo čínským znakům podobu konvenčních symbolů zastupujících slabiky. Tento styl se v následujícím období rozvinul do tzv. vzorového písma (楷书 [kǎishū]), ze kterého je odvozena i současná podoba čínských znaků.

Z úřednického písma se vyvinula také písma kurzívní (行书 [xíngshū]) a konceptní (草书 [cǎoshū]). Obě písma jsou určena pro neformální použití, umožňují plynulejší zápis textu a dávají kaligrafovi větší prostor pro umělecké sebevyjádření, zároveň jsou však méně čitelná.

2.7  Klasifikace čínských znaků

Autorem tradiční klasifikace čínských znaků je Xu Shen (58-148 n. l.), filolog z období dynastie Východní Han. Klasifikaci zvanou Šest kategorií (六书 [liùshū]) poprvé použil ve svém nejslavnějším díle „Vysvětlení znaků jednoduchých a rozbor znaků složených“ (说文解字 [Shuōwénjiězì]):

1. Piktogramy

Piktogramy (象形 [xiàngxíng]) znázorňují stylizované tvary přírodních jevů, zvířat nebo částí lidského těla:

日 [rì]        slunce

月 [yuè]        měsíc

山 [shān]        hora

目 [mù]        oko

口 [kǒu]        ústa

2. Symboly

Symboly (指事 [zhǐshì]) schematicky označují některá abstraktní slova, poukazují na numerickou hodnotu, prostorovou orientaci nebo určitou část znaku:

一 [yī]        jedna

二 [èr]        dva

三 [sān]        tři

上 [shàng]        nahoře

下 [xià]        dole

本 [běn]        kořen

3. Ideogramy

Ideogramy (会意 [huìyì]) v sobě kombinují dvě nebo více grafických složek, a skládají tak nový význam, který je možné z jednotlivých částí odvodit:

安 [ān]        klid (žena pod střechou)

家 [jiā]        domov (prase pod střechou)

休 [xiū]        odpočívat (člověk opírající se o strom)

明 [míng]        jasný (slunce a měsíc)

森 [sēn]        les (tři stromy)

4. Fonoideogramy

Fonoideogramy (形声 [xíngshēng]), které tvoří největší skupinu čínských znaků, se skládají ze dvou částí – významové složky (determinativu), která naznačuje významovou oblast slova, a zvukové složky (fonetika), která naznačuje jeho výslovnost.

Ukažme si princip vytváření fonoideogramů na příkladu znaku 妈 [mā] máma:

DETERMINATIV 女 žena + FONETIKUM 马 [mǎ]

Příklady dalších fonoideogramů s fonetikem 马 [mǎ]:

犸 [mǎ]        mamut (determinativ pes)

蚂 [mǎ]        mravenec (determinativ hmyz)

玛 [mǎ]        achát (determinativ nefrit)

Příklady dalších fonoideogramů s determinativem 女 žena:

娜 [nà]        elegantní (fonetikum na)

嫁 [jià]        provdat se (fonetikum jia)

妹 [mèi]        mladší sestra (fonetikum wei)

Protože se čínská výslovnost od dob vytvoření této klasifikace dramaticky proměnila, současný uživatel už nemusí být v některých případech schopen odvodit od fonetika ani přibližnou výslovnost znaku, tak jako v případě fonetika 者 [zhě]:

都 [dū]        hlavní město (determinativ město)

奢 [shē]        extravagantní (determinativ velký)

绪 [xù]        nálada (determinativ hedvábí)

5. Variety

Kategorie variet (转注 [zhuǎnzhù]) je velmi nejasná. Udává se, že mezi variety patří znaky, které mají pravděpodobně společný etymologický základ, ale přidáním jiného grafému do znaku, případně modifikací nějaké části, se odlišily:

老 [lǎo]        starý

考 [kǎo]        zesnulý otec

6. Výpůjčky

Výpůjčky (假借 [jiǎjiè]) jsou znaky vytvořené pomocí rébusového systému. Používají se např. pro gramatická slova, pro něž dosud znak neexistoval - na základě stejné výslovnosti se daný znak začal používat pro označení jiného objektu:

我 [wǒ]        já (původně znak pro halapartnu)

其 [qí]        tento (původně znak pro košík)

Výše uvedená schematická klasifikace popisuje, jakým způsobem byly jednotlivé znaky vytvořeny a jaký vztah mají k významové a zvukové složce slov, která zaznamenávají. Jelikož však vznikala v době starověku, je třeba mít na paměti, že nemusí zcela korespondovat se současným systémem zjednodušených znaků ani s jejich moderní výslovností.

3  Transkripce čínštiny

V roce 1958 byla oficiálně schválena přepisová abeceda pinyin (拼音 [pīnyīn]), která je dnes běžně užívána jako jednotný systém přepisu čínských znaků do latinky. Jedná se v podstatě o svébytný písemný systém, jehož principy si musí uživatel nejprve osvojit, aby byl schopen správně vyslovovat.

Podrobněji o výslovnosti pinyinu viz kapitolu Slabika.

V přepisech do pinyinu se používá apostrof pro oddělení slabik ve slovech, u kterých by jinak nešlo rozlišit, kde končí jedna slabika a začíná druhá – typicky když druhá slabika neobsahuje iniciálu, např. „xian“ a „Xi'an“, „xiangan“ a „xiang'an“ apod.

Kromě mezinárodního systému pinyin existují i různé národní transkripce čínských znaků, které vznikly, aby co nejlépe vyhovovaly potřebám daného jazyka a výslovnosti jeho hlásek. Jmenujme ty, se kterými se český uživatel může setkat nejčastěji.

Prvním z nich je transkripce Wade-Giles. V polovině 19. století navrhl profesor Thomas Wade systém anglické transkripce čínštiny, který následně upravil Herbert Giles. Popularitu si získal především v anglofonních zemích, pro přepis jmen a zeměpisných názvů byl dlouho užíván také na Taiwanu a v Hongkongu. Jednotlivé slabiky víceslabičných slov jsou v transkripci Wade-Giles oddělovány spojovníkem, přídech je naznačen apostrofem.

Druhým systémem, se kterým se můžeme setkat, je standardní česká transkripce. Byla vytvořena v roce 1951 profesorem Oldřichem Švarným a její výhodou je, že českému čtenáři pomáhá přiblížit se ve výslovnosti původnímu čínskému zvuku. Mimo to umožňuje čínská slova skloňovat. Česká transkripce čínštiny se u nás běžně používá v neakademické sféře a překladech čínské literatury. Jednotlivé slabiky víceslabičných slov jsou ve standardní české transkripci oddělovány spojovníkem.

Příklady rozdílů jednotlivých transkripcí:

PINYIN

WADE-GILES

ČESKÁ TRANSKRIPCE

Mao Zedong

Mao Tse-tung

Mao Ce-tung

Ren Ziwei

Jen Tzu-wei

Žen C'-wej

Beijing

Pei-ching

Pej-ťing

Gaoxiong

Kao-hsiung

Kao-siung

taijiquan

t'ai-chi-ch'üan

tchaj-ťi-čchüan

4  Výslovnost

4.1  Slabika

Základní fonetickou jednotkou čínštiny je slabika. Skládá se ze tří částí: iniciály, finály a tónu. Iniciála je počáteční souhláska slabiky, finálu tvoří zbytek slabiky.

Podrobněji o tónech viz kapitolu Tón.

Přepisová abeceda pinyin sice využívá latinku, výslovnost jednotlivých hlásek a slabik se však výrazně liší od českých zvyklostí. Proto jsou v následujících dvou tabulkách uvedeny iniciály a finály v pinyinu (šedě podbarvené sloupce) a jejich přibližná výslovnost v češtině podle standardní české transkripce (bílé sloupce).

Iniciály:

b

p

n

n

q

čch

ch

čch

p

pch

l

l

x

s

sh

š

m

m

g

k

z

c

r

ž

f

f

k

kch

c

cch

y

j

d

t

h

ch

s

s

w

w

t

tch

j

ť

zh

č

Poznámky k výslovnosti iniciál:

P, t, k

se vyslovují s přídechem, který v češtině zní jako   ch, podobně jako ve slovech tchán nebo pcháč.

Q, x

se vyslovují měkce, se špičkou jazyka opřenou o dolní zuby.

Zh, ch, sh, r

se vyslovují se špičkou jazyka zdviženou proti dásňovému výstupku.

Zh

se vyslovuje spíše jako  dž.

R

zní jako zvuk na pomezí  r-ž.

Z, c, s

se vyslovují se špičkou jazyka opřenou o horní zuby.

Z

se vyslovuje spíše jako  dz.

W

se vyslovuje podobně jako v anglickém slově   window.

Finály:

a

a

e

e

iao

iao

uai

uaj

ai

aj

ei

ej

ie

ie

uan

uan

an

an

en

en

in

in

uang

uang

ang

ang

eng

eng

ing

ing

ui

uej

ao

ao

i

i

iong

iung

un

un

o

o

ia

ia

iu

iou

uo

uo

ong

ung

ian

ien

u

u

ü

ü

ou

ou

iang

iang

ua

ua

üe

üe

Finálu tvoří jedna, dvě nebo tři samohlásky. Na konci finály se mohou objevit pouze dvě souhlásky, nosovky -n a -ng.

Poznámky k výslovnosti finál:

I

se ve slabikách   zi, ci, si, zhi, chi, shi, ri v podstatě nevyslovuje, slabika tedy zní tak, jako by daná iniciála byla vyslovena samostatně.

U

se v kombinaci s iniciálami   j, q, x, y vyslovuje jako německé ü. Z toho důvodu se také finály uan, ue, un v kombinaci s těmito iniciálami vyslovují jako üen, üe, ün.

Ü, üe

se používají pouze v kombinaci s iniciálami   n a l.

Koncovka -ng

se vyslovuje podobně jako v anglickém slově   king.

Kombinací iniciál a finál se tvoří slabiky, počet těchto kombinací je však omezen na přibližně 400 slabik.

4.2  Tón

Čínština patří mezi tónové jazyky, což v praxi znamená, že výslovnost každé slabiky je realizována v určitém tónu s ohledem na jeho:

*  polohu (vysoká, střední, nízká),

*  průběh (rovný, stoupající, klesající).

Ve standardní čínštině existují čtyři tóny:

TÓN

CHARAKTERISTIKA

TÓNOVÁ ZNAČKA

POZNÁMKA

1.

rovný, vysoký tón

ā

intonace je podobná nápěvu lalala

2.

tón stoupající ze středních do vysokých poloh

á

intonace je podobná otázce Jo?

3.

tón mírně klesající a následně stoupající z hlubokých do středních poloh

ǎ

intonace je podobná pochybovačnému Jo?

4.

tón klesající z vysokých do nízkých poloh

à

intonace je podobná ostrému rozkazu Jo!

Kromě čtyř plně realizovaných tónů existuje ještě pátý, nulový tón (轻声 [qīngshēng]). Slabiky v nulovém tónu jsou vyslovovány krátce a nezněle. Nulový tón nemá speciální tónovou značku.

V nulovém tónu se nejčastěji vyslovují:

*  přípony podstatných jmen (např. 子, 头, 么, 儿, 里),

*  pomocná slova (např. 们, 的, 得, 地, 了, 过, 着, 吗, 吧, 呢, 啊),

*  záložky (např. 里, 外, 上, 下, 边),

*  výsledkové a směrové modifikátory (např. 到, 见, 开, 上来, 出去).

Ve slovnících jsou jednotlivé slabiky obvykle uspořádány podle tohoto ustáleného řazení tónů.

Kombinací slabik a pěti tónů vzniká více než 1 300 variant výslovnosti.

Zápis tónové značky

V pinyinu bývají tóny zaznamenány vlastními tónovými značkami nad hlavní samohláskou slabiky:

1.  Ve slabikách, které obsahují pouze dvě samohlásky (přičemž první samohláska je a, e nebo o) a žádnou koncovku, se za hlavní samohlásku považuje první samohláska slabiky, např. „cháo“, „běi“ nebo „lòu“.

2.  Ve slabikách, které obsahují pouze dvě samohlásky (přičemž první samohláska je i nebo u) a žádnou koncovku, se za hlavní samohlásku považuje druhá samohláska slabiky, např. „qiú“ nebo „luò“.

3.  Ve slabikách, které obsahují buď tři samohlásky, nebo dvě samohlásky a koncovku, se za hlavní samohlásku považuje druhá samohláska slabiky, např. „biāo“, „tiǎn“ nebo „xióng“.

Značení tónů v pinyinu se nejčastěji používá ve slovnících a učebnicích, v běžných přepisech (např. vlastních jmen) se vynechává.

Rozlišovací funkce tónů

S pomocí tónů je posluchač schopen rozlišit význam slov, která jinak znějí stejně. Názorným příkladem může být slabika [li]:

梨 [lí]        hruška

李 [lǐ]        švestka

栗 [lì]        kaštan

Rozlišovací funkce tónů je ještě zřetelnější na oblíbeném příkladu slabiky [ma]:

妈 [mā]        máma

麻 [má]        konopí

马 [mǎ]        kůň

骂 [mà]        nadávat

吗 [ma]        tázací částice

V čínštině tedy může teoreticky existovat tato gramaticky správná věta:

妈妈骂马吗？ [māma mà mǎ ma?]        Nadává máma koni?

Jazykovědec Zhao Yuanren (1892-1982) složil báseň s názvem „Příběh o panu Shi, jenž jedl lvy“ (施氏食狮史 [Shī shì shí shī shǐ]). Celá báseň psaná klasickou čínštinou obsahuje devadesát dva znaky, které se i v moderní standardní čínštině vyslovují jako [shi] a liší se pouze tóny.

4.2.1  Změna tónu

Ke změně tónu dochází u záporky 不 [bù], číslovky 一 [yī] (jedna) a v případě „několikanásobného“ třetího tónu:

不

Pokud za touto záporkou  následuje slabika ve čtvrtém tónu, mění se její výslovnost ze standardního čtvrtého tónu na druhý tón.

一

Pokud tato číslovka stojí samostatně nebo ve výčtu čísel, vyslovuje se standardně v prvním tónu.

Pokud za ní  následuje slabika ve čtvrtém tónu, mění se její výslovnost na druhý tón.

Pokud za ní následuje  slabika v prvním, druhém nebo třetím tónu, mění se její výslovnost na čtvrtý tón.

3. tón

Pokud za sebou následují  dvě slabiky ve třetím tónu, mění se výslovnost první slabiky z dvojice na druhý tón.

Aby se předešlo nejasnostem, nejsou tyto změny v pinyinu zaznamenávány, při vyslovení daného slova nahlas však musí být aplikovány.

Pozdrav 你好 [nǐ hǎo] (dobrý den) tedy bude standardně přepsán do pinyinu jako „nǐ hǎo“, jelikož se však jedná o dvě po sobě jdoucí slabiky ve třetím tónu, vyslovovat se bude jako „ní hǎo“.

4.2.2  Otázka homofonie

Jak již bylo řečeno, v čínštině se objevuje až několik desítek tisíc znaků a zároveň pouze 1 300 variant výslovnosti. Vzhledem k tomu jsou v čínštině častým jevem homofona, tj. různé znaky s odlišnými významy, které se vyslovují stejně (stejná slabika ve stejném tónu):

属 [shǔ]        spadat

鼠 [shǔ]        myš

射 [shè]        střílet

社 [shè]        společnost

迟 [chí]        opozdit se

池 [chí]        rybník

Aby v mluveném textu nedocházelo k nejasnostem, tíhne současná čínština k dvojslabičné nebo trojslabičné slovní zásobě:

属于 [shǔyú]        spadat

小鼠 [xiǎo shǔ]        myš

射击 [shèjī]        střílet

社会 [shèhuì]        společnost

迟到 [chídào]        opozdit se

池塘 [chítáng]        rybník

V psaném textu řeší otázku homofonie používání znaků, které na rozdíl od přepisu do pinyinu jednoznačně zachycují význam slova.

4.3  Erizace

Erizací (儿化 [érhuà]) se rozumí připojení hlásky -r (儿) na konec slabiky, přičemž hláska -r se pak vyslovuje jako neoddělitelná součást slabiky. Jedna slabika se tak v těchto případech nezvykle zapisuje dvěma znaky:

那儿 [nàr]        tam

事儿 [shìr]        záležitost

玩儿 [wánr]        hrát si

Poznámky k výslovnosti:

-i

Pokud se koncové -r připojuje ke slabice končící na -i, tato samohláska se z výslovnosti vypouští.

-n

Pokud se koncové -r připojuje ke slabice končící na -n, tato souhláska se z výslovnosti vypouští.

-ng

Pokud se koncové -r připojuje ke slabice končící na -ng, tato souhláska se z výslovnosti vypouští.

Erizace je typická pro severočínské dialekty.

Table of Contents

1 Původ a systém jazyka

2 Čínské písmo

2.1 Počet znaků

2.2 Tradiční a zjednodušené znaky

2.3 Zápis znaků

2.4 Radikály

2.5 Interpunkce

2.6 Vývoj písma

2.7 Klasifikace čínských znaků

3 Transkripce čínštiny

4 Výslovnost

4.1 Slabika

4.2 Tón

4.3 Erizace