Národní identita

Předznamenání

Nejistota v otázce identity už Rakušany stála obrovské stohy popsaného papíru. Existuje vůbec? Měla by existovat? Je čím dál širší, nebo se zužuje? Vychází pouze z minulosti, nebo se projeví i v budoucnosti? Tak jako hypochondrům nedají spát jejich zdravotní potíže, Rakušany trápí jejich identita.

Tak jako hypochondrům nedají spát jejich zdravotní potíže, Rakušany trápí jejich identita.

Nachází se někde mezi císařskou minulostí a provinční loajálností. „V jiných zemích,“ píše jeden anglický historik, „jsou dynastie epizodami v historii národa; v habsburské monarchii představují národy komplikaci v historii dynastie.“ Rakouská republika se zrodila teprve v roce 1918, poté co jednotlivé národy rakousko-uherské monarchie ovládané Habsburky získaly nezávislost; jak to bez servítků vyjádřil francouzský premiér Clemenceau: „L’Autriche, c’est ce qui reste,“ tedy „Rakousko sestává z toho, co zbylo.“

Jak je vidí sousedé

Jistý německý historik kdysi trochu nezdvořile poznamenal, že Bavoři jsou chybějícím článkem mezi Rakušany a lidskými bytostmi. Očividně však zapomněl, že dávní Rakušané pocházeli převážně z Bavorska, respektive že Bavoři obývali značnou část dnešního Rakouska.

Němci se domnívají, že Rakušané tíhnou k „Schlamperei“.

Německý názor na Rakušany se ani postupem času příliš nemění. Hordy Němců nepochybně jezdí do Rakouska užívat si lyžování, horských túr a sexu; dokonce i rozložitý německý kancléř Helmut Kohl pravidelně trávil svou letní dovolenou u rakouských jezer, kde se neúspěšně snažil zhubnout. To bohužel povětšinou posilovalo obraz Rakouska coby země, kam člověk jezdí, pokud není zcela seriózní, a obraz Rakušanů jako ne zcela seriózního národa.

Němci se domnívají, že Rakušané tíhnou k Schlamperei (ledabylosti či chaosu), což však místní nepovažují za nedostatek. (Tuto typickou vlastnost popsal jeden poněkud tolerantnější Angličan jako „druh lenosti, pohodový duch, který se rychle zvrhne v nedbalost. Sdílejí ji ti nahoře i ti dole, přičemž první kvůli ní prohrávají bitvy a druzí zapomínají na své povinnosti“.)

Německý názor na rakouskou nezpůsobilost má své kořeny v historii, neboť habsburská vojska s monotónní pravidelností prohrávala bitvy s Prusy. Největší katastrofou byla bitva u Hradce Králové v roce 1866, kdy rakouští vojáci ohromně napomáhali dělostřelectvu protivníka tím, že stavěli na odiv své zdobené bílé uniformy, a rakouští generálové nedokázali pochopit, proč nepřítel vytrvale odmítá držet se bitevního plánu, který si tak trpělivě natrénovali při elegantních manévrech doma na cvičišti. Jak po porážce plačtivě poznamenal jeden z velitelů: „Na Schmelzu (tehdejší vojenské cvičiště a přehlídkové prostranství ve Vídni) to vždycky fungovalo tak dobře.“ Němcům nejde do hlavy, proč Rakušané tuto trapnou historku vyprávějí se zjevným potěšením. Pro Prusy je sebeironie spojená s vojenskými porážkami požitkářstvím, které dost možná zapříčiní ještě více porážek.

Rakouští generálové nedokázali pochopit, proč nepřítel vytrvale odmítá držet se bitevního plánu, který si tak trpělivě natrénovali.

Další německý postřeh se týká pověstné (ale do značné míry smyšlené) rakouské skouposti, z níž lze vyvodit, že přinejmenším jeden národ zachází s penězi ještě opatrněji než samotní Němci. Muž z Mnichova se rozhodne zavézt domů Vídeňana. Ten se nenabídne, že mu zaplatí benzin; navíc po něm požaduje, aby udělali ohromnou zajížďku a zajeli do okrajové části města, kde má údajně nějaké obchodní záležitosti. Když tam dorazí, ukáže se, že Vídeňan má v kufru auta dvanáct vratných lahví. Z reklamy v jedněch vídeňských novinách se dozvěděl, že v jistém obchodě na tomto předměstí se platí o pět centů více za vrácenou láhev než kdekoli jinde ve Vídni. Když spatří výraz svého německého známého, spěšně mu nabídne, že zaplatí za benzin navíc. Nakonec zaplatí třicet šest eur, aby ušetřil šedesát centů.

Rakušanka provdaná do maďarské rodiny, v níž panuje řízená hysterie, zjišťuje, že je to jako doma, jen o trochu intenzivnější.

Maďaři se naučili pohlížet na své západní sousedy s jistou náklonností, což se týká zejména majitelů obchodů se zlevněnými počítači a provozovatelů autobazarů. Budapešťané žijí v každodenním očekávání či alespoň v naději na příliv peněz od rakouských investorů. Obyvatelé pohraničních vesnic na německy psaných cedulích inzerují služby kadeřníků, zubařů i prodej různého tajemného zboží.

Bez ohledu na ekonomickou situaci těsné rakousko-maďarské kontakty stále existují. Četné oblasti, v nichž oba národy nacházejí společnou řeč, obvykle zaručují jejich dobré fungování. Rakušanka provdaná do maďarské rodiny, v níž panuje řízená hysterie, zjišťuje, že je to jako u ní doma, jen trochu intenzivnější, a Maďar poznává, že rodiče jeho rakouské manželky vaří hory těžkého, vysoce kalorického jídla a láskyplně ho nutí, aby to všechno pěkně spořádal, navlas stejně jako jeho rodná matka.

Rakušany a Maďary nerozděluje společný jazyk, jako je tomu v případě Rakušanů a Němců či Angličanů a Američanů. Maďaři se proto učí německy, jelikož je to pro ně jazyk peněz a kariérního postupu, a všechny kolem okouzlují svými pitoreskními samohláskami a osobitými maďarskými rčeními. Rakouští tcháni (i tchyně) nejsou natolik pošetilí, aby se snažili naučit maďarsky, jelikož vědí, že je to nemožné, a mohou tudíž nadále mluvit nevázaně po telefonu se svými prohnanými obchodními přáteli v Budapešti.

Jak vidí ostatní národy

Rakušané mají silně neujasněný názor na Němce a nedokážou se rozhodnout, zda je považovat za potenciální zachránce, či potenciální dobyvatele. Je v podstatě nemožné úplně ignorovat plíživou germanizaci ekonomiky. Valná část národních médií a soukromých televizních kanálů má německé vlastníky a téměř každý rakouský spisovatel, který chce prorazit na mezinárodní scéně, si hledá německého nakladatele. Někdy je nutné se Němcům podvolit a ocenit je, protože poskytují řešení palčivých problémů. Třeba profesorské posty na univerzitách se často nabízejí německým vědcům, jelikož tuzemské politikaření blokuje všechny vhodné domácí kandidáty. Rakouskou frustraci znásobuje skutečnost, že jedna část rakouské duše bez problémů přijímá názor, že německý učenec má větší váhu než jeho rakouský kolega, druhá část však považuje Němce za Piefkes, což je hanlivý výraz označující aroganci militaristického Prusa bez špetky smyslu pro humor.

Jedna část rakouské duše bez problémů přijímá názor, že německý vědec má větší váhu než jeho rakouský kolega. Italové tradičně zásobovali Rakousko hudebními skladateli, architekty, operními divami a zmrzlinou.

Dalšími sousedy Rakušanů jsou Italové, Slované a Švýcaři. S Italy by Rakušané mohli vycházet bez problémů, kdyby jim Taliáni neukradli Jižní Tyrolsko v rámci ničemné smlouvy uzavřené se státy Dohody během první světové války. Tento fakt se nicméně dá přehlédnout s ohledem na to, že Italové tradičně zásobovali Rakousko hudebními skladateli, architekty, operními divami a zmrzlinou (vše je velmi oblíbené). Dodávají také početné zástupy turistů. Vídeňští prodavači (kteří se učí užitečné jazyky) jsou učiněnými experty, co se týče laskavého napomáhání lingvisticky hendikepovaným italským dámám v tom, aby si koupily to nejdražší v nabídce.

A obráceně: churaví Severo- a Východotyrolané si rychle zvykli vyjíždět přes hranice, když se ukázalo, že některé léky se v Jižním Tyrolsku dají koupit až o 40 % levněji. Co se však týče lékařského ošetření samotného či vyspravení chrupu, chytrým řešením je zajet si do Maďarska, kde jsou odbornícive sněhobílých pláštích a s okouzlujícím přístupem ke klientovi připravení a ochotni procvičit si své jazykové i jiné dovednosti na spořivých Rakušanech.

Vztah mezi Rakušany a Švýcary je směsicí obdivu, závisti a pohrdání.

Situace se Slovany je poněkud složitější. Čechy oprávněně namíchlo, když císař František Josef uzavřel v roce 1867 dohodu s Maďary, na jejímž základě vzniklo rakousko-uherské mocnářství. Nedokázali pochopit, proč si stejný přístup nezasloužili i oni. Odpověď: Jakmile si člověk jednou začne se Slovany, nikdo neví, kde to skončí.

Dalšími slovanskými sousedy Rakušanů jsou Slovinci a Slováci. Slováci (jež ti, kteří si nedávají pozor, někdy zaměňují za Čechy) si bezpochyby zaslouží zmínku, což je ale asi tak všechno, čeho se jim obvykle dostane.

Vztah mezi Rakušany a Švýcary je směsicí obdivu, závisti a pohrdání. Stejný poměr má ke Švýcarům spousta lidí, nicméně Rakušané velmi obtížně skrývají podráždění z toho, jak se jejich sousedé dokázali vyhýbat všem konfliktům a nesnesitelně zbohatnout, dokonce více než oni sami.

Švýcaři si tuto skrytou nevraživost Rakušanů uvědomují a snaží se chovat co nejohleduplněji. Nedokážou sice snížit počet zasněžených horských vrcholů na svém území, které soupeří s rakouskými lyžařskými areály, mohou však alespoň nabídnout trochu diskrétního bankovnictví pro osoby poeticky nazývané Steuerflüchtlinge (doslova „daňoví uprchlíci“). Když nějaká švýcarská firma pohltí rakouský podnik, k čemuž čas od času dochází, provede to vlídným způsobem, přičemž zdůrazňuje svou ohleduplnost a sama sebe vykresluje jako zodpovědného partnera, který velkoryse sdílí své odborné znalosti s rakouskými kolegy.

Nevraživé postoje však přetrvávají. O jednom víkendu, kdy se nic moc nedělo, rakouské bulvární plátky obsáhle informovaly o tom, že se zřítila střecha veřejných lázní v Curychu, což si vyžádalo i ztráty na životech. Když si o této tragédii přečetla jedna elegantní dáma ve vídeňské kavárně, poznamenala: „Alespoň něco se těm Švýcarům stalo.“

Jak vidí sami sebe

Rakousko se člení na devět spolkových zemí zvaných Länder. Všechny se považují za „rakouské“, zejména když si nárokují podíl z federálního rozpočtu.

Každý Rakušan bude vehementně tvrdit, že je součástí střední Evropy. Bohužel nikdo přesně neví, kde „střední Evropa“ doopravdy je.

Ale když je federální úřady požádají například o pomoc s celostátním rozdělením žadatelů o azyl či uprchlíků, stávají se z nich vzdorovití Korutani, Štýřani a Burgenlandi. Obyvatelé Salcburska kdysi neodolatelně zatoužili stát se součástí Německa a Vorarlbersko se pokusilo uniknout do Švýcarska, nyní se však všichni rozhodli, že se zklidní a budou řádnými Rakušany. Nebo alespoň ne nikým jiným.