Národní identita

Co znamená být Španělem

Španělé se nijak zvlášť nestarají, co o nich soudí jiné národy, ani nejsou nijak zvlášť vlastenečtí. Stará úsloví jako „kouř mé vlasti září víc než oheň jiných států“ a „kdyby Bůh nebyl Bohem, byl by španělským králem“ už dávno odložili do starého železa.

Pokud jde o nacionalismus v jeho příjemné podobě, oddávají se mu s vášní.

Španělé znají barvy své vlajky, neboť mají za to, že červená představuje býčí krev a žlutá písek, na kterém vypouští zvíře duši. Býk se jim jako symbol jejich země docela líbí, protože je dojímá tradice a velkolepost střetu člověka a zvířete a protože jeho vyobrazení pomáhá prodat hektolitry brandy a kvanta osušek.

Pokud jde o nacionalismus v jeho příjemné podobě, oddávají se mu s vášní, protože ještě mají v koutku paměti, jak dobře se bavili v roce 1992, kdy se ke svému vlastnímu úžasu úspěšně zhostili uspořádání olympijských her v Barceloně. Ač se nikdy předtím o atletiku, plavání ani šerm nezajímali, uvědomili si, jak uspokojivé je, když jim při běhání a skákání fandí přihlížející svět. Když se ale hry přesunuly na vzdálenější místa, jejich zájem ochladl.

Španělská hrdost na úspěchy jejich země zesílí v době zápasů světového poháru, ale když Španělsko hned zkraje náhodou vypadne, bez rozpaků začnou horovat pro kteroukoli jinou zemi s hráči plnými elánu a vervy, většinou jihoamerickou.

Zůstanou přilepení k obrazovkám při vyhlašování Oscarů, když je mezi nominovanými filmy nějaký španělský. Nejde ani tolik o to, že by mu chtěli držet palce, ale je to ideální záminka pro ponocování. Tak to má Španělsko rádo – přes den siesta, v noci fiesta.

Jak vidí ostatní

Španěl bude mít povědomí o jiných národech, jen pokud navštívil jejich zemi a užil si to tam. Mínění o obyvatelích země, kde se nudil, nebude valné. A jelikož většině Španělů se v Británii nepodařilo objevit noční život a přes veškerou snahu nenašli zalíbení ve vlažném a málo vzrušujícím pivu bez pěny, Brity povětšinou ignorují, a dokonce je také považují za poněkud vlažné a málo vzrušující.

Španěl bude mít povědomí o jiných národech, jen pokud navštívil jejich zemi a užil si to tam. Mínění o obyvatelích země, kde se nudil, nebude valné.

K Brazilcům naopak vzhlížejí, protože ti rádi celou noc pijí a tančí a prakticky nechodí spát. Pokud jde o ostatní, Australany, Belgičany, Dány, Francouze, Holanďany, Italy a Japonce, Španělé mezi nimi nijak zvlášť nerozlišují; jsou to prostě extranjeros (cizinci). Není to nějaké stigma, i když slangovým výrazem guiri se označují příslušníci národů zámožnějších než Španělsko, o nichž se má za to, že hovoří guirigay čili hatmatilkou, což je podle všeho jazyk většiny cizinců.

Celkově Španělé reagují a dělají si názor na jednotlivce spíš než na skupinu – a rozhodující je, jestli je s člověkem zábava.

Jak ostatní vidí je

Španělé jsou vnímáni jako hluční, nespolehliví (na schůzky chodí zásadně pozdě, pokud tedy vůbec dorazí) a spát nechodí snad nikdy, leda odpoledne. A co je nejhorší, zdají se imunní vůči stížnostem a veškerou kritiku dokážou odbýt mávnutím ruky.

Španělé jsou vnímáni jako hluční, nespolehliví (na schůzky chodí zásadně pozdě, pokud tedy vůbec dorazí) a spát nechodí snad nikdy, leda odpoledne.

Obyvatelé Andalusie (největšího regionu) jsou nejtemperamentnější, jejich tance a hudba nejvíc strhující a kroje nejpestřejší. Proto z ní cestovní kanceláře vytvořily tak trochu fiktivní obraz pravého Španělska.

Dodnes přežívají mýty o španělských mužích jakožto ztělesnění náladových, málomluvných chlapáků, co při nejmenším náznaku urážky hned sahají po noži, aby hájili svou mužnou hrdost. Španělé jsou také považováni za lenochy neustále holdující fiestám a siestám. Ve skutečnosti ale za rok odpracují víc hodin než třeba takoví Němci. Jestli jsou méně produktivní, nemůže za to zahálčivost, ale chronická organizační neschopnost.

Jak se vidí navzájem

Říká se, že Španělsko vlastně není země, ale myšlenka – seskupení silných regionů a jejich identit. Problémy s místními jazyky to jen podtrhují. Diktátor Franco (vládl Španělsku v letech 1939 až 1975) se pokusil potlačit všechny jazyky kromě kastilštiny (ve světě se jí říká španělština a domluvíte se jí v celém Španělsku), čímž podnítil chuť a odhodlání tyto další jazyky používat a nechtě přiživil hnutí za nezávislost v Katalánsku a Baskicku. Měl si uvědomit, že nejlepší způsob, jak Španěly pro něco nadchnout, je zakázat jim to.

Nejlepší způsob, jak Španěly pro něco nadchnout, je zakázat jim to.

V Baskicku, kde se baskičtině říká euskadi, jsou dopravní značky v baskičtině, mají tam svou vlastní baskickou policii, vybírají si své baskické daně, provozují baskické školy, mají svou vlastní baskickou televizní stanici a mívali také svou originální teroristickou organizaci ETA (Euskadi Ta Askatasuna – Baskicko a svoboda).

V Katalánsku, jehož hlavním městem je Barcelona, trvají na používání katalánštiny, a dokážou být dost hrubí ke Španělovi, který by udělal tu chybu, že by je oslovil španělsky. Ve Valencii a na Baleárech si povídají svou vlastní odrůdou katalánštiny a v Galicii hovoří galicijštinou.

Ve Španělsku je 17 správních oblastí, přičemž mnoho z nich si pohrává s myšlenkou mluvit vlastním jazykem.

Galicijce všichni vnímají jako vyčurané, uzavřené (na španělské poměry) a neochotné závazně se pro něco rozhodnout – do té míry, že když Galicijce potkáte na schodech, nepoznáte, jde-li nahoru, či dolů.

Ve Španělsku je 17 správních oblastí, přičemž každá z nich má své hlavní město, vlajku a zákonodárné shromáždění a mnoho z nich si pohrává s myšlenkou mluvit vlastním jazykem. Ale – naštěstí – čím se dostanete dál na jih a čím víc pálí slunce, tím víc se prodlužuje siesta a slábne nadšení pro sestavování nových slovníků.

Domorodci většiny těchto regionů, Andalusie, Aragonu, Kastilie, Valencie atd., sice mají pocit, že se navzájem liší, ale že o hodně víc se liší od cizinců. Svými národními vlajkami mávají raději než španělskou národní vlajkou, protože se jim líbí barevně, ale tím jejich nacionalismus také končí.

Z tohoto pravidla existuje krom Baskicka ještě jedna výjimka: zeptejte se Katalánce, je-li nacionalistou nebo patriotem, a on s nadšením odvětí, že ano. Svou zemí však nebude mínit Španělsko, ale Katalánsko.

Imigranti a menšiny

Španělsko se rychle změnilo ze země s minimem imigrantů (v roce 1992 jich měli 500 000) v zemi, kde jich je spousta – v roce 2008 jich bylo 5,2 milionu. Poté co Španělsko tvrději než jiné země zasáhla světová hospodářská krize, se jich mnoho vrátilo do svých domovů. Ale i tak ve Španělsku zůstalo mimo jiné mnoho Maročanů, Rumunů, Bolivijců, Číňanů, Peruánců, Bulharů i Ukrajinců.

Španělé jsou často přezíraví vůči Severoafričanům, které nazývají moros (Mauři), a vůči domorodým španělským gitanos (cikánům), i když se rádi nechají unášet cikánskou hudbou. Ale celkem vzato se své nové multietnické společnosti přizpůsobili celkem dobře. Jen málo politiků kleslo tak hluboko, aby strasti své země dávali za vinu imigrantům. Koneckonců, kdo by se mohl divit komukoli, že chce žít ve Španělsku? Jak se píše v učebnici ze 60. let 20. století: „Španělsko je země vyvolená Bohem. Proto je také uprostřed světa a proto v ní chtějí žít všichni cizinci.“

Jak vidí sami sebe

Jestli o tom Španělé vůbec uvažují (o čemž se dá pochybovat), vidí se jako naprosto ucházející národ ve světě, kde mnohé národy vůbec ucházející nejsou.

Každý Španěl ví, že žít ve Španělsku je mnohem příjemnější než žít kdekoli jinde na světě, a toto kritérium převáží všechna ostatní.

Povaha

Bez legrace není legrace

Kdokoli se pokouší pochopit Španěly, musí si nejprve uvědomit, že za důležité považují jedině a pouze sumu příjemnosti. Co není příjemné, zůstane bez povšimnutí.

Jediné, s čím můžete u Španělů počítat, je jejich nevypočitatelnost.

Na uspokojení tohoto svého požitkářství v sobě najdou nezměrné množství energie. A protože se do nich vejde nekonečné množství zábavy, dostane jakákoli neočekávaná legrace, na kterou natrefí, přednost před vším ostatním. Proto také neustále mění plány, respektive plánování hraje v jejich životě jen zanedbatelnou roli. Jediné, s čím můžete počítat, je jejich nevypočitatelnost.

Klasická cestovatelská poučka „dělej to podle místních“ se ve Španělsku použít nedá, protože nikdo netuší, co bude dělat za chvíli.

Mañana

Španělé nejsou ambiciózní či závistiví a dojem na ně neudělá jen tak něco. Na jakoukoli otázku nejspíš jen pokrčí rameny na znamení, že odpověď je neznámá nebo nedůležitá, případně oboje. Například:

„Jakou politickou stranu volíte?“ Pokrčení rameny.

„Pokolikáté jste vdaná?“ Pokrčení rameny.

„Dáš si pivo, nebo kafe?“ Pokrčení rameny.

Někdy vás tento přístup může trochu rozčílit, třeba když se zeptáte zaměstnance železnic, kdy jede nejbližší vlak do Madridu.

Čas ve své podstatě je pro Španěly pochopitelně podružný, protože implikuje omezení svobody, a omezení svobody implikuje ohrožení příjemnosti. Aby nebylo potřeba vyjadřovat se o čase příliš konkrétně, zpravidla se ignorují minuty a nahrazují se nejbližšími čtvrthodinami. Dokonce existuje speciální výraz madrugada, označující kteroukoli z časných ranních hodin.

Jak jsou Španělé družní, tak jsou i hluční. Zbožňují žoviální užvaněnost a raději mluví, než poslouchají.

Pokud jde o zbytečnou konkrétnost jiných časových údajů, klíčovým slovem k zapamatování (obvykle pronášeným s pokrčením ramen) je mañana. Znamená to „zítra“, „někdy během zítřka“, „pozítří“ nebo „příští týden“, „přespříští týden“, „možná příští měsíc“, „uvažujte raději tak o roce 2030“, „někdy“, „nikdy“ nebo „až naprší a uschne“.

Čím víc lidí, tím líp

Španělé jsou přirozeně pohostinní a neradi působí skoupě.

Žít a nechat žít

Bez ohledu na ohledy

Omluvy za menší poklesky se neočekávají, a ani velkorysost nebývá odměněna vděkem.