NÁRODNÍ IDENTITA

Pýcha a předsudek

Albánci vám řeknou, že jsou hrdí na to, že jsou Albánci. Neřeknou vám ale proč. Někteří zmíní národního hrdinu Skanderbega, někteří ilyrské kmeny (z nichž pocházejí), někteří jazyk („nejstarší v Evropě“) a jiní Matku Terezu (etnická Albánka). Možná zmíní i pozoruhodnou krajinu. Prostým faktem nicméně je, že to vlastně nikdo neví.

Na druhou stranu si uvědomují svou pověst. Někteří sami sebe (nebo spíše ostatní Albánce) bez okolků označí za lidi líné a zkorumpované, kteří raději popíjejí kávu, než by pracovali. Jiní svou zemi popíšou jako zkaženou, chátrající a v rozkladu – a jejich snem je žít někde jinde. Běžně se říká, že „Shqipëria nuk bëhet me Shqiptarë“: „Albánie není složena z Albánců“.

Běžně se říká, že „Albánie není složena z Albánců“.

Ti bystřejší poukážou na to, že tento národ si dokázal udržet jazyk, kulturu a identitu (byť silně ovlivněnou zvenčí) po dvě tisíciletí, přestál neustálé vpády sousedů i pět století okupace a vlády osmanských Turků. Mohou také uvést schopnost Albánců zotavit se ze čtyřiceti let excesů komunistického režimu a přežít skoro třicet let trvající řadu (údajně) neschopných vlád, které slouží jen samy sobě. A konečně – vlajka s černým orlem na rudém pozadí a národní hymna (kterou složil Rumun) vyvolávají odpudivý patriotismus, který oživuje silný pocit syrové, divoké hrdosti, jež si vůbec nevšímá žádných oduševnělých racionalizací. Symbolická prohlášení a slogany leckdy zatemní rozumné uvažování, jak je to časté i u mnoha dalších národů.

Na historii záleží

Pokud Albánci hledí do budoucnosti, jde o nejbližší budoucnost, protože v nic vzdálenějšího nevěří. Zato jsou pro jejich sebepojetí značně důležité dějiny.

Pokud Albánci hledí do budoucnosti, jde o nejbližší budoucnost, protože v nic vzdálenějšího nevěří.

V dávných dobách se Albánii říkalo Ilýrie a její kmeny obývaly území zasahující až do dnešního Slovinska. Ačkoli toto historické území nemá žádný protějšek, pojem Ilýrie je úhelným kamenem identity všech Albánců, kteří ve velké míře obývají její někdejší hranice v jižní Černé Hoře, západní Makedonii, severním Řecku a v Kosovu, kde tvoří většinovou etnickou skupinu.

Nedávná historie Albánců je méně jednoznačná. Panuje všeobecná shoda, že komunistická éra byla špatná – protože omezovala svobodu, obyvatelé nemohli cestovat do zahraničí a lidé byli posíláni do vězeňských táborů –, i když málokdy se někdo věnuje detailům. Albánie jako jedna z mála postkomunistických zemí dosud nemá muzeum věnované výhradně obětem komunismu. Hmatatelným dědictvím této éry jsou betonové bunkry. Od roku 1967 do roku 1985 jich bylo postaveno 700 tisíc. Nehmotné dědictví je těžší posoudit. Dům bývalého diktátora, zesnulého a vesměs neoplakávaného Envera Hodži, stále stojí jako triumf domýšlivosti nad estetikou v koutě „Bloku“, části hlavního města Tirany původně vyhrazené politické elitě. Někteří si myslí, že tam diktátor stále je, nervózně vykukuje zpoza záclon, pozoruje, jak se lidé přelévají do barů a zase ven, a přemýšlí, co se stalo s jeho velkou experimentální Utopií.

Dům bývalého diktátora stále stojí jako triumf domýšlivosti nad estetikou.     Jak je vidí ostatní

Zahraniční pozorovatele Albánců lze rozdělit do dvou kategorií: ti, kteří v Albánii nikdy nebyli, a ti, kterým se to poštěstilo.

Prvně jmenovaní znají jen negativní příběhy o krvavých svárech, prostituci, drogách, násilí a všudypřítomném zlu. Jeden komentátor cynicky prohlásil, že mocipány by mohl takto negativní názor cizinců těšit, protože čím méně cizinců do Albánie přijede, tím pevněji bude vláda moci společnost svírat. Ti druzí, kteří se do Albánie odvážili, jsou příjemně překvapeni, a to nejen proto, že měli nízká očekávání. Objeví všechna pozitiva země, která jsou v obecném popisu vynechána.

Na Albánce se většinou pohlíží buď jako na oběti, nebo jako na potenciální zločince. Lord Byron však obdivoval albánskou odvahu a antropoložka Edith Durham, významná britská dáma, která na začátku 20. století dlouho cestovala po severu Albánie, si vypěstovala velkou úctu k albánským tradicím. Zaujaly ji především nder – čest a besa – důvěra. Měla pocit, že světové společenství s Albánci nezachází dobře, s čímž mnoho Albánců ochotně souhlasilo.

Na Albánce se většinou pohlíží buď jako na oběti, nebo jako na potenciální zločince.

Nejbližší sousedé Albánie nechovají k Albáncům tak bezvýhradnou náklonnost. Někteří z nich vznášejí nároky na albánské území. Jiní si zase všimli, že do jejich zemí proudí příliv albánských přistěhovalců, kteří údajně berou práci místním – další však uznávají, že Albánci pouze dělají práci, kterou místní dělat nechtějí.

A názory cizinců, kteří v Albánii skutečně žijí, jsou zatím často zabarveny kulturními odlišnostmi – například Japonce zneklidňuje nedostatek kolektivního úsilí „o společné dobro“, Švýcaři si stěžují na „absenci pořádku“ a Němci žehrají na všudypřítomné „porušování pravidel“.

Jisté je, že Albánci sice cizince vítají, ale mají vrozenou potřebu chránit svou identitu před vnějšími vlivy. Dařilo se jim to po staletí a mají rozhodně v úmyslu v tom pokračovat.

Jak vidí sami sebe

Albánci věří, že jsou nejchytřejší na světě a nemohli dosud vyniknout, protože se proti nim spikly dějiny, osud, hrozné vlády a chamtiví sousedé.

Zejména u nich rezonuje slovo i zgjuar (chytrý). Jde o umění „přechytračit“ všechny ostatní. Je to schopnost mít navrch nad nepřítelem nebo kýmkoli, kdo nepatří k vašim přátelům nebo rodině. Je to schopnost dosáhnout cíle nejrychlejšími, nejvýhodnějšími prostředky, i když to znamená zamlčet nějaký důležitý detail. Znamená to třeba předjet někoho na semaforu. Albánci mají závistivou úctu k bohatým, úspěšným lidem, protože jsou očividně i zgjuar. Politiky – ať už oblíbené, nebo nenáviděné – obdivují, protože jsou i zgjuar a protože chytří lidé dokážou přežít lépe než ti, kteří otrocky dodržují pravidla a lopotně se učí z chyb. Sami politikové přirozeně musí trvale vyzařovat obraz i zgjuar, aby si získali respekt obyvatel.

Slovo „i zgjuar“ vyjadřuje umění přechytračit všechny ostatní.

Těm, kdo neuspěli na poli slávy a bohatství, stačí dělat chytré věci jen čas od času, aby si připomněli vlastní prohnanost, nejlépe na úkor někoho jiného.

Sever je sever a jih je jih

V průvodcích po Albánii se v předmluvě obvykle dočtete, že je země rozdělena na Gegy a Tosky. Albánci o tomto lingvistickém popisu vědí, ale raději sami sebe dělí na „seveřany“ a „jižany“, protože to má emocionální náboj. Není to úplně totéž, ale je to smysluplnější.

Jeden anglický spisovatel kdysi hlásal, že Gegové (seveřané) jsou „drsní, neotesaní a agresivní“, zatímco Toskové (jižané) jsou „vzdělaní, civilizovaní a poitalštění“. Staříka z jihu naloženého v raki nebo vytříbeného městského intelektuála ze severu by takový popis překvapil. Nepoznal by se v něm ostatně ani uhlazený muž z jihu, ani chlapík ze severu naložený v raki.

Jižané jsou výřeční, seveřané nemluvní.

V očích jižních Albánců jsou seveřané prudcí, ba fanatičtí; jsou horkokrevní, citliví na ústrky a vždycky mají po ruce zbraň, kterou by bránili svou čest. Jižané věří, že na severu stále žije krevní msta.

Podle severních Albánců jsou jižané méně důvěryhodní. Seveřan tvrdí, že pokud něco slíbí, pohne třeba nebem i zemí, aby svému slovu dostál, zatímco jižana obviní, že poruší slovo, „pokud se změní okolnosti“. Když se má za něco bojovat, mohou být seveřané vybíraví ohledně místa a času boje a jejich odvaha jde ruku v ruce se zdrženlivostí; jižané, kteří se pro svou věc rychleji chápou zbraní, tvrdí, že jsou seveřané prostě zbabělí.

Jižané jsou výřeční, seveřané nemluvní. Někdo tvrdí, že je to vlivem rozdílného klimatu a že to může být důvod, proč jižané tradičně tíhli k Itálii a Řecku a seveřané k severní Evropě a Británii. Seveřané měli pocit, že na tom vydělali; i když přišli o slunné Středomoří, získali pro své děti globální jazyk.

Menšiny

Uvnitř albánských hranic žije malý počet Srbů, Černohorců a Makedonců a také početnější populace etnických Řeků. Vztahy s těmito skupinami obvykle odrážejí širší národní antagonismy mezi příslušnými státy a ožehavé otázky související spíše s historií než s právy menšin.

Jsou zde také Romové, kteří se pohybují na okraji společnosti a jsou nenápadní a mírumilovní, zatímco „Egypťané“ jsou více asimilovaní Romové (nebo podle některých úplně jiný kmen). Na ty druhé pohlížejí Albánci s menší nevraživostí než na ty první.

Další významnou skupinou jsou Vlachové neboli Valaši či Arumuni, kteří mluví jazykem příbuzným latině a rumunštině a kteří žijí po celém balkánském regionu tak dlouho, kam paměť sahá. Na rozdíl od Romů jsou Vlachové plně asimilovaní a mnozí Albánci si skutečně nemusí uvědomit, že jejich je kamarád Vlach. Vlachové jsou raději nenápadní a svůj jazyk udržují jen v rodině, jejich jména navíc nejsou vždy rozpoznatelně vlašská. Vzhledem k tomu, jak Albáncům jejich jazyk zní, označují Vlachy jako „Lazi Fazi“.

Na rozdíl od Romů jsou Vlachové plně asimilovaní a mnozí Albánci si skutečně nemusí uvědomit, že jejich kamarád je Vlach.     Jak vidí ostatní

Mysl Albánců se hemží stereotypy.

Řeky vnímají jako líné a hrdé. Myslí si o nich, že se vzhledem ke své starobylé historii cítí nadřazení. Řecká hospodářská krize jim přináší smíšené pocity – zklamání, že tolik Albánců není schopno najít práci, a proto domů posílají méně peněz (velká část Albánců raději pracuje v Řecku než v Albánii), a pocit, že Řekové „dostali, co jim patří“ – jako když sledujete muže, který si hrdě vykračuje a najednou zmizí v kanálu.

Nic nespojuje Albánce víc než nepřátelství vůči Řekům, s nimiž mají nevyřešené historické účty a územní otázky.

Nic nespojuje Albánce víc než nepřátelství vůči Řekům, s nimiž mají nevyřešené historické účty a územní otázky. Albánský národní fotbalový tým, který v mezinárodních zápasech zrovna nevyniká, se dokáže vyhecovat a porazit řecký tým, jako by se na fotbalovém hřišti zjevil duch albánského národního hrdiny Skanderbega a vedl Albánce proti jejich tradičnímu rivalovi.

Rodinné vazby jsou dost silné na to, aby byli Albánci hrdí, když se někdo z Kosova proslaví.       Albánci přejali turecká slova, jména, náboženství, jídlo a zřejmě i orientální veřejnou správu.     Biografi     Za komunismu biografi e mirë znamenalo, že byl člověk loajální stranický aktivista. V dnešní době dobré biografi    spíš znamená mít peníze.

Table of Contents

Národní identita