Národní identita

Co to znamená být Japoncem

Pro Japonce je celý svět rozdělen na dvě části: „my Japonci“ a všichni ostatní (nebo také „lidé ze Západu“, protože na západ od Japonska je přece všechno, i Havaj).

Japonsko je z pěti šestin neobyvatelné. Tyto části jsou totiž tak hornaté, že tam neroste nic než borovice a nejsou tam žádné silnice, domy ani továrny. Zbývající šestina, většinou na pobřeží, je neobyvatelná pro změnu proto, že tam nic jiného než silnice, domy a továrny nenajdete. A tak zdejší obyvatelé žijí namačkaní jeden na druhého a jakýkoli individualismus či snad představa, že by ve svém životě nespoléhali na ostatní, jsou jim naprosto cizí.

Individualitu a sobeckost mají Japonci rádi asi jako zápasníka sumo deroucího se ke švédskému stolu.

Japonci jsou od přírody družní – individualitu a sobeckost mají rádi asi jako zápasníka sumo deroucího se ke švédskému stolu. Za jednu ze svých silných stránek považují homogenitu. Často začínají větu slovy „my Japonci“, jako by všichni jednali identicky a zastávali naprosto stejné názory. Výsledkem je silný smysl pro rozlišování uči, tedy „vnitřního“, „našeho“ či „soukromého“, a soto, tedy „vnějšího“, „cizího“ a „veřejného“.

Aby vás Japonci brali vážně, aby se opravdu zajímali o to, jak se máte, aby jim na vás prostě skutečně záleželo, musíte být uči. Jinak od nich nemůžete čekat velké ohledy – jste soto, a tak vás budou jen vlídně přehlížet. Jste neviditelní. Pro Japonce je většina cizinců soto.

Japonsko je uči a všechno ostatní je soto, proto se mohou Japonci v cizině chovat jinak než doma. V cizí zemi mohou vyjádřit svůj názor, přiznat, že se vlastně nechtějí brát nebo třeba studovat účetnictví – hlavně když se o tom doma nikdo nedozví. Jak říká oblíbené přísloví: „Ostuda z cest se domů nenosí.“ Mnohý Evropan zmateně zjišťuje, že ta zábavná, nezávislá Japonka sršící vtipem, kterou potkal na jejích cestách po kontinentě, se doma mění v zakřiknutou domácí puťku.

Jakmile jste ale jejich známí, nebo ještě lépe zákazníci, jsou schopní rozvinout červený koberec.

Svým uči přátelům prozrazujete i ta nejniternější tajemství. Se známými si můžete povídat leda o počasí. Tyto dva přístupy nelze za žádných okolností zaměňovat. A tak Japonci cizího člověka ve výtahu nebo na chodbě zcela ignorují. Klidně vám zabouchnou dveře před nosem, vrazí loket do žeber, kufříkem odřou kolena a vůbec se neomluví. Jakmile jste ale jejich známí, nebo ještě lépe zákazníci, jsou schopní před vámi rozvinout červený koberec.

Takové náhlé změny jsou pro Japonce naprosto normální. Rozlišování mezi uči a soto umožňuje rozkouskovat svět na přijatelně velké části. Japonci se odmala učí, aby se o sebe navzájem starali, ale je jasné, že není možné postarat se o každého, a tak je uči na prvním místě a cizí lidé na posledním. Musíte si přece určit nějaké hranice. A pro Japonce je takovou praktickou hranicí pobřeží Japonska.

Japoncem můžete být, jen když máte japonské jméno a čistě japonskou krev.

Jak se Japonci dívají na ostatní

Japoncem můžete být, jen když máte japonské jméno a čistě japonskou krev. Všichni ostatní jsou gaidžini („cizinci“) a nikdy se Japonci stát nemohou. Když jste „opravdoví“ západní gaidžini, budou Japonci zklamaní, pokud nejste vysocí, modroocí a blond. Tento vzhled má velké kouzlo hlavně pro mladší generaci. Mladí si často odbarvují vlasy a nosí kontaktní čočky, aby se zdálo, že mají modré oči. Západní modelky, herci a rockové hvězdy jsou pomyslným vrcholem vizuální přitažlivosti a média by uvítala, kdyby dělali reklamu na všechno od aut až po sirup proti kašli.

Pro většinu Japonců se cizinci dělí zhruba na a) černochy, b) Korejce a c) Američany. (Za Američany jsou považováni i Britové. Japonci jsou do Ameriky po uši zamilovaní. Na otázku „Jaké byste chtěli být národnosti, kdybyste se znovu narodili?“ odpovědělo 30 % dotázaných „Američan“.)

Korea kdysi bývala japonskou kolonií, a tak v Japonsku žije a pracuje velké množství Korejců. Japonská ústava zakazuje jakoukoli diskriminaci – to se však týká jen japonských občanů, a protože Korejci japonské občanství získat nemohou, mají smůlu. Diskriminace je velmi citlivé téma, takže se o něm nemluví. S věcmi, které jsou pro Japonce nepřijatelné, se vypořádají tak, že je ignorují – když si něčeho dost dlouho nevšímáte, třeba to nakonec přestane existovat.

Cizinec ze Západu se v Japonsku nemusí chovat jako Japonci a odpustí se mu i to nejhorší porušení mravů, protože je gaidžin. Ale pozor, to slovo je tak nezdvořilé, že se na veřejnosti vůbec nepoužívá. Za jeho vyslovení maminky obvykle dětem pěkně vyčiní. Slovo gaidžin v sobě spojuje fascinaci a zároveň pohrdání „neukázněnými“ obyvateli Západu a v podstatě znamená: „Není to Japonec. Může být bohatý, chytrý i atraktivní, ale Japoncem se nikdy stát nemůže… chudák… musíme na něj být hodní.“

S věcmi, které jsou pro ně nepřijatelné, se Japonci vypořádají tak, že je ignorují.

Japonci jsou přesvědčeni, že díky svému vzdělání, studiu a výzkumu znají zbytek světa daleko lépe, než by kdy mohli cizinci poznat je. A proto cizincům, kteří mluví japonsky a dávají najevo respekt k japonské kultuře, říkají henna gaidžin („divní cizinci“). Celý národ je přesvědčen, že i když je cizinci nikdy skutečně nepochopí, pokud se budou sami Japonci dostatečně dlouho snažit, pochopí cizince.

Jak by chtěli být viděni

Japonci by rádi byli považováni za spořádaný, tvrdě pracující národ, který dokáže naplnit očekávání a je schopný vykonat jakýkoli úkol. Ale ve skutečnosti si potají přejí být viděni jako extrémně inteligentní. Jak říkají: „Moudrý jestřáb své drápy skrývá.“ Opak představuje naprostou potupu.

Japonci by rádi byli považováni za národ schopný vykonat jakýkoli úkol. Ale ve skutečnosti si potají přejí být viděni jako extrémně inteligentní.

I proto se při práci, sportu, a dokonce i ve volném čase tolik snaží. Když je ve světě kritizovali, že příliš pracují, natočili několik televizních pořadů o tom, jak si užít pohodový víkend – a všichni se na ně o víkendech dívali a pilně je studovali.

Ze strachu, aby nebyli považováni za povaleče, si Japonci raději neberou dovolenou. Když se firmy zoufale snažily přinutit zaměstnance, aby alespoň na pár dní v roce přestali pracovat, zjistily, že kvůli tomu musí úplně přerušit provoz. Tím ovšem odsoudí desetitisíce workoholiků k příšerné „dovolené“, kterou jim ztrpčují abstinenční příznaky.

Povaha

Ani ano, ani ne

Japonci téměř na žádnou otázku neodpoví jasné „ano“ nebo „ne“. Přímé otázky jsou považovány za nevychované, stejně jako přímé odpovědi. Běžná odpověď zní ma nebo ma-ma, což znamená „tak nějak“, „celkem“ nebo „víceméně“. Budou vzdychat, váhat a škrábat se na hlavě a raději nechají věci otevřené, než aby se k něčemu rozhodli. Když Japonci řeknou o muži, že je „rozhodný“, není to lichotka, a pokud si někdo o ženě myslí, že je umíněná, je to horší, než kdyby ji považoval za ošklivou.

Když Japonci řeknou o muži, že je „rozhodný“, není to lichotka, a pokud si o ženě myslí, že je umíněná, je to horší, než kdyby byla ošklivá.

Jeden japonský manažer vysvětluje rozdíl mezi Japonci a obyvateli Západu přirovnáním: Japonci jsou analogoví a Zápaďané digitální. Digitální hodiny udávají přesný čas, ale informace poskytují izolovaně. Zato z analogových hodin zjistíte správné informace jen tehdy, když vidíte zároveň velkou ručičku, malou ručičku i ciferník. Sami Japonci se pak považují za kolečka v hodinovém strojku, protože vždy pracují ve vzájemném souladu a jejich život se řídí logickými pravidly.

Japonci dovedli k dokonalosti umění úmyslně druhého nepochopit.

Málokdy řeknou, co opravdu chtějí. To by je mohlo stát peníze. Když například pozvete někoho na jídlo, nemůžete se ptát, jestli nedrží nějakou dietu, protože to by bylo příliš přímočaré. Takže se musíte připravit na každou myslitelnou kulinářskou eventualitu.

Při rozhovoru s Japonci je proto nejlepší mít na paměti následující:

Když říkají „ano“, myslí tím „ne“.

Když říkají „možná“, pravděpodobně tím myslí „ano“, případně „ne“, nebo opravdu „možná“.

Když na vás všichni upírají rozzářené zraky, je to tím, že jste udělal něco opravdu nechutného a nepřístojného (například jste si napíchl jídlo na hůlky), takže by uvítali, kdybyste už šel domů.

Vzájemné porozumění

Kvůli vší té nerozhodnosti se Japonci od malička učí číst si navzájem myšlenky, aby se vůbec něčeho dobrali. Podstatu nevyřčeného vzájemného porozumění názorně vyjadřuje slovo jorošiku: „Vy jste pochopil, co po vás chci. Já jsem pochopil, že jste to pochopil. Nechám tedy na vás, abyste tento úkol splnil, a očekávám, že bude splněn tak, jak si přeji. A tímto vám děkuji, že jste mě pochopil a souhlasíte se splněním úkolu.“ To vše v pouhých čtyřech slabikách.

Zameteno pod rohožku, skryto za slovy

Japonci čtou mezi řádky, či spíše chápou, co se skrývá za slovy. Každý ví, jak to ve skutečnosti chodí: Za tatemae, tedy „oficiálním stanoviskem“, které je vyjádřeno slovy, se skrývá honne, „skutečný názor“, nedefinovaný propletenec lidských emocí odrážející skutečný stav věcí. Ten zůstává v pozadí a bystrý pozorovatel jej jistě odhalí. Japonci se straní každého, kdo onen rozdíl nepozná. Udržují si od něj odstup alespoň v duchu, když už ne fyzicky.

Když Japonec může nějakou situaci, která by mohla způsobit rozpaky nebo ztrátu důstojnosti, oddálit, případně se jí zcela vyhnout, tak to udělá.Pochopit, co mají ostatní opravdu na mysli, ať už navenek říkají cokoli, nemusí být tak pozoruhodné, jak se zdá. Pokud se totiž nejedná o opravdu blízké přátele, vystačí si Japonci při konverzaci s přibližně dvaceti frázemi. Náznaky toho, co druzí skutečně cítí, pochytí například z jejich výrazu tváře, tónu hlasu, střihu obleku nebo z toho, jaké bude dnes počasí.

Japonci také dovedli k dokonalosti umění úmyslně druhého nepochopit, aby nikdo neztratil tvář. Zeptáte se například u stánku se zmrzlinou, z čeho je jejich súpá-kurímu. Zmrzlinář vám dopodrobna popíše ingredience: vanilková a jahodová zmrzlina, pistáciové oříšky a navrch medová a čokoládová poleva. „Tak mi to dejte dvakrát,“ požádáte. „Je mi líto, nemáme,“ zní odpověď.

V japonské společnosti je to, jak se máte, věcí všech. Lidé jsou s vámi, když je právě potřebujete, i když je nepotřebujete vůbec.

V kafkovském světě japonských rituálů nic není takové, jak by se mohlo zdát. Forma a obsah mohou být v naprostém rozporu. Ale to vlastně vůbec nevadí, hlavně, že nikdo neztratí tvář.

Jeden velký kolektiv

Pořád pod dohledem

Japonský život se nese na vlně komunikace a starostí.

Nezapomeňte, co komu dlužíte

Dokud Japonci žijí, nezapomenou, kdo jim kdy odpustil nebo pomohl.

Umění dohody

V japonské společnosti každý někomu něco dluží a každý někdy někomu prokázal laskavost.