Národní identita

Předznamenání

Postoj Angličanů k jiným národům nevystihuje ani tak slůvko xenofobie (strach z cizinců), jako spíš xenofilie (pocit náklonnosti vůči cizincům a zároveň soucit, že mají tu smůlu a nejsou Angličané). Jak jednou podotkl Cecil Rhodes (podle kterého se dnešní Zimbabwe po určité období jmenovalo Rhodesie): „Narodit se jako Angličan znamená vyhrát první cenu v loterii života.“ Tudíž nepřekvapí, že Angličané na ostatní národy pohlížejí tak trochu s politováním.

Narodit se jako Angličan znamená vyhrát první cenu v loterii života.

Poslední invaze do Anglie se před 900 lety dopustili Normané. Usadili se zde, pilně pracovali, snažili se začlenit do společnosti a podělit se s místními o svou moudrost a zkušenosti. Bohužel marně. Angličané udělali to, na co zkrátka mají talent. Podivné vůně z kuchyně, neobvyklé oblečení a svérázný přízvuk ignorovali a pustili se do dlouhého a namáhavého úsilí udělat z nájezdníků Angličany. Jistě, trvalo to staletí, ale povedlo se. „Norman“ už dnes nezavání invazí a zamykáním dcer na petlici: je to skrznazkrz anglické křestní jméno.

Benátský vyslanec Andreas Trevisano si během návštěvy Londýna v roce 1497 o Angličanech poznamenal toto:

„Nevěří na existenci jiných lidí, než jsou oni sami, a jiného světa, než je Anglie: a kdykoli uvidí pohledného cizince, řeknou: ‚Vypadá jako Angličan,‘ nebo: ‚To je ale škoda, že není Angličan.‘“

Dnes už v tomto postoji nejsou tak jednomyslní jako dřív a někteří mají za to, že z Anglie je nejlepší při každé vhodné příležitosti utéct. Většina si však zachovává přirozenou nedůvěru k cizině, která nabízí jen pofidérní jídlo, pofidérní vodu, pofidérní kanalizaci a hlavně pofidérní cizince.

Většina Angličanů si zachovává přirozenou nedůvěru k cizině, která nabízí jen pofidérní jídlo, pofidérní vodu, pofidérní kanalizaci a hlavně pofidérní cizince.

Zeměpis tuto víru posiluje, neboť Angličané ze své ostrovní bašty vidí kol dokola samou vodu. Přiléhavost novinového titulku „Mlha nad Lamanšským průlivem – kontinent je odříznutý“ by nikoho nenapadlo zpochybňovat.

To je právě ona pověstná ostrovní mentalita. Je marné si malovat, že zrovna vám se do ní podaří proniknout, když si tolik jiných vylámalo zuby. Ale jelikož Angličané jsou na své totální neporozumění cizincům zvráceně hrdí, bylo by vhodné získat taktickou výhodu tím, že jim porozumíte.

Jak vidí sami sebe

Angličané se považují za dbalé zákonů, dvorné, tolerantní, slušné, velkorysé, galantní, stálé a spravedlivé. Také jsou hrdí na svůj sebekritický smysl pro humor, který považují za neprůstřelný důkaz své dobré povahy.

Ačkoli se na veřejnosti shazují, v hloubi duše věří, že Angličané jsou lepší než všechny ostatní národy, a jsou přesvědčeni, že všechny ostatní národy ve skrytu duše vědí, že tomu tak je. Angličané mají podezření, že každý by v ideálním případě chtěl být víc jako oni.

Angličané mají podezření, že každý by v ideálním případě chtěl být víc jako oni.

Angličané jsou přesvědčeni, že všechno, co je v životě dobré, pochází z Anglie nebo to v ní alespoň bylo vylepšeno. Dokonce i anglické počasí, byť třeba není moc příjemné, je mnohem zajímavější, než má kdokoli jiný, a vždycky dokáže překvapit.

Také jsou přesvědčeni, částečně snad i oprávněně, že jim nikdo doopravdy nerozumí. Slovy anglického herce a písničkáře Michaela Flanderse:

„Lid anglický dobrý je a ctnosti plný,

chytrý, skromný a nepochopený.“

Toto tvrzení o nepochopenosti však nelze chápat jako prosbu o pochopení. Angličané pochopeni být nechtějí - důvěrnost s tím spojená by byla vpádem do jejich soukromí.

Jak si myslí, že je vidí ostatní

Angličané o zahraniční kritice matně tuší, mají však pocit, že není třeba ji brát příliš vážně. Jsou zvyklí na to, že je ostatní vidí ve stereotypech, a jsou rádi, že tomu tak je: ani v nejmenším jim nevadí obrázek Anglie jako země obývané londýnskými finančníky v buřinkách, fotbalovými chuligány, švihlými aristokraty a přidrzlými cockney (příslušníky nižších tříd z východního Londýna), kteří se scházejí ve starobylé hospůdce nad pintou zteplalého piva.

Jak je ve skutečnosti vidí ostatní

Jiné národy je vidí především jako pozůstatek po slavných dnech minulých, kdy byli významnými hráči v evropském sportu budování impérií.

Také je vnímají jako úzkoprsé, předpojaté a nevlídné - jako národ žijící v zemi kostýmních dramat, zahalené šedou oblohou, a živící se smaženými buřty.

V zemi pobývající cizinci se časem naučí mít Angličany v úctě - především za jejich odpor vůči konfliktům a věrnost osobním zásadám. Nikdy však nepřestanou být perplex z anglické zdvořilosti za všech okolností a posedlosti slušným chováním coby náhražky nedostatku osobitosti. Už jen samotný důraz na zásady stolování je záhadou, uvážíme-li, že země je v kulinářském umění poněkud zaostalá.

Jak by chtěli být viděni

Angličané jsou hrdí na svůj smysl pro fair play a předpokládají, že ho všichni vidí a obdivují. Rádi by byli milováni a uctíváni za to, co považují za své ryzí kvality. Mezi tyto vlastnosti, které tak nezištně přinášejí na světové pódium, patří instinktivní držení palců outsiderům a pevná ruka vůči utlačovatelům, pravdomluvnost a odhodlání nikdy neporušit slib a nevzít zpět jednou dané slovo. Cizincům by mělo být jasné, že když Angličan dané slovo nedodrží, má pro to pádný důvod.

Angličané jsou hrdí na svůj smysl pro fair play a předpokládají, že ho všichni vidí a obdivují.

Pokud můžete, zkuste ve svém srdci najít blahosklonnost vůči tomuto i dalším podobným přesvědčením, i když se vám třeba zdají pomýlená. Přinejmenším proto, že jakmile vyjádříte nesouhlas, většina Angličanů se přikloní na vaši stranu a odkývá vám to. To víte - fandění outsiderům.

Jak se vidí navzájem

Instinktivní nedůvěra Angličanů k neznámému je nejzřetelnější v jejich přístupu k obyvatelům jejich vlastní země.

Pokud jde o sousedy na Britských ostrovech, nemají Angličané o své převaze ty nejmenší pochyby.

V Anglii už od nepaměti zeje propast mezi severem a jihem země. Pro jižana končí civilizace přibližně u města Watford Gap (což je jen kousek na sever od Londýna). Dále na sever, jak se domnívá, jsou lidé brunátnější v tváři, chlupatější, přímí až neomalení a posedlí konzumací stew (což je něco jako guláš) - to všechno velkoryse přičítá chladnějšímu klimatu.

Na severu se děti krmí varovnými zkazkami o prohnanosti lidí „tam dole na jihu“. Poukazuje se v nich na to, jak přejemnělou mají stravu, jak jsou měkcí a ve všem důležitém nemožně idealističtí.

I tak si ale zvláštní zacházení zaslouží každičký Angličan, byť by byl sebevíc měkký či vlasatý. Chyby vidíte jen v lidech, na kterých vám záleží, takže tato vzájemná dlouhodobá kritika je vlastně projevem přízně.

Pokud jde o sousedy na Britských ostrovech, nemají Angličané o své převaze ty nejmenší pochyby. Nepovažují to za malicherné předsudky, ale za vědecké pozorování. Irům se nedá věřit, jelikož jsou příliš neschopní, Skotům se nedá věřit, jelikož (ač inteligentní) jsou příliš opatrní na peníze, a Velšanům se prostě nedá věřit.

Irové, Skoti a Velšané by si však neměli zoufat. Pro většinu Angličanů nejsou zdaleka tak cizí jako jejich bratránci na druhé straně Lamanšského kanálu. Je třeba také pamatovat na to, že cizost pro Angličana často začíná na konci ulice, kde bydlí.

Jak vidí ostatní

Angličané mají rádi jednotlivce z řad cizinců - obvykle totiž znají alespoň jednoho cizince, který je skoro „jedním z nich“. Je však jen velmi málo národů, kterým by důvěřovali nebo je brali vážně. Tak například Francouzi. Mezi Francouzi a Angličany panuje rivalita už tak dlouho, že si k nim Angličané vyvinuli zvláštní vztah pod heslem „nenávidím a miluji“. Francii milují: zbožňují její jídlo a víno a vyloženě schvalují její klima. Mají v sobě podvědomé historické přesvědčení, že Francouzi nemají vůbec žádné právo ve Francii žít, a to do té míry, že se tisíce Angličanů každoročně snaží proměnit oblasti Francie v malé koutky Surrey.

Angličané mají v sobě podvědomé historické přesvědčení, že Francouzi nemají vůbec žádné právo žít ve Francii.

Sami Francouzi jsou však na lid s ambicemi světového formátu trochu příliš popudliví. Má se za to, že dalších několik desetiletí anglického vlivu by jim neskutečně prospělo.

V případě Němců Angličané tak rozpolcení nejsou. Němci jsou škrobeně disciplinovaní, vážní, až to překračuje rozumné meze, a mají sklony k šikanování; nemají dokonce ani kulinární dovednosti, které by to vyvážily. Italové jsou příliš emotivní; Španělé krutí k býkům; Rusové jsou zasmušilí; Holanďané solidní a rozumní; Skandinávci, Belgičané a Švýcaři nudní. Všechny orientální národy jsou nevyzpytatelné a nebezpečné. Indové, Pákistánci, Bangladéšané a Srílančané jsou řazeni do samostatné kategorie: hrají kriket.

Indové, Pákistánci, Bangladéšané a Srílančané jsou řazeni do samostatné kategorie: hrají kriket.

Zbytek světa vidí Angličané jako zábavní park: mozaiku sousedících národů, obyčejů a kultur, které lze všechny vychutnat, využít a odhodit, jak se jim zlíbí. Z vlastní zkušenosti se naučili očekávat v každé situaci to nejhorší, být příjemně překvapeni, když na to nedojde, a pokud dojde, cítit lehké uspokojení, že na jejich slova skutečně došlo.

Výjimečné vztahy

Je několik národů, s nimiž se Angličané cítí výjimečně spřízněni. Mají úzké vazby k Australanům, navzdory jejich znepokojivému nedostatku sebeovládání, k Novozélanďanům, jejichž chování je vzorné, ale mají znepokojivou tendenci rozmést Angličany v ragby, a ke Kanaďanům, kteří budí soucit tím, jak je tíží věčný sníh a jak si je lidé neustále pletou s Američany.

Američany mají Angličané rádi. Líbí se jim jejich přístup k řešení problémů a otevřená povaha. V mnohém ohledu by je nejspíš měli ještě raději, kdyby jen přestali trvat na té své... americkosti.

Američany mají Angličané rádi. Líbí se jim jejich přístup k řešení problémů a otevřená povaha. V mnohém ohledu by je nejspíš měli ještě raději, kdyby jen přestali trvat na té své... americkosti. V hloubi duše Angličané považují Američany za Angličany proměněné v důsledku politováníhodného nedorozumění, kteří by byli o hodně šťastnější, kdyby se jim rozsvítilo a navrátili se zase zpátky. Pak by navíc mohli začít mluvit „správně“ anglicky.