Národní identita

Země budoucnosti

„Život v cizině je dobrý, ale stojí za prd. Život v Brazílii stojí za prd, ale je dobrý,” dělával si legraci Tom Jobim, autor slavné písně Girl from Ipanema, nejpopulárnější brazilský skladatel, jehož láska k rodné zemi se zrcadlí v jeho hudbě. Tato průpovídka stručně shrnuje onu silnou rozpolcenost, kterou Brazilci obvykle pociťují ve vztahu ke své národní identitě.

Při zmínce o amazonském tropickém deštném pralese se budou pěstí bušit do prsou a pyšně prohlašovat: „My jsme plíce světa.“

Na jednu stranu pohotově zažertují: „Bůh musí být Brazilec“ („Deus é brasileiro!“), neboť mají důvodný pocit, že právě jejich země byla požehnána celou řadou zázraků, které z ní dělají učiněný ráj na zemi. S patřičnou hrdostí vám budou vyprávět, že zdejší tropické podnebí je báječné, že ve zdejší půdě se daří všem plodinám, že jsou tu dostatečné zásoby čisté vody a navíc je všude kolem spousta prostoru a možností k rozvoji a růstu země. Při zmínce o amazonském tropickém deštném pralese se budou pěstí bušit do prsou a pyšně prohlašovat: „My jsme plíce světa.“

Na druhou stranu si Brazilci intenzivně uvědomují, že navzdory všem těmto geografickým požehnáním, kterých se jim dostalo, toto území obývají a spravují Brazilci, a právě proto může všechno nabrat špatný směr. Jak prohlásil již zmíněný Tom Jobim: „Brazílie není pro začátečníky.“

Tihle lidé si hluboko uvnitř zoufají nad svou neschopností co nejlépe využít ideálních geografických podmínek země. Nezřídka někdo z nich zvedne ruce k nebi, jako by se vzdával svého života, a zaběduje: „Tohle se může stát jenom v Brazílii.“ Občasné zoufání však alespoň částečně vyvažuje ono převažující, neochvějné přesvědčení, že v budoucnu se vše jako mávnutím kouzelného proutku zlepší.

Dětem ve škole se neustále opakuje, že „Brazílie je zemí budoucnosti!“

S každou novou vládou přichází sliby, že se ekonomika a prosperita země už opravdu odrazí ode dna. Loajální občané, znavení předchozími prohlášeními ve stejném duchu, se naučili řádně si utahovat opasek a jsou si velmi dobře vědomi toho, že cesta k „řádu a pokroku“ (motto uvedené i na brazilské vlajce) bude možná ještě hodně neklidná.

Dětem ve škole se neustále opakuje, že „Brazílie je zemí budoucnosti!“ – tímto heslem se zaštiťuje snad každý brazilský politik. Drobný problém nicméně spočívá v tom, že Brazílie je zemí budoucnosti již od svého objevení Portugalci v 16. století. O nějakých pět století později však Brazilci musí mít nutkavý pocit, že tato báječná budoucnost si s příchodem dává pěkně načas.

Jak vidí sami sebe

Brazilci jsou obecně podezíraví a nedůvěřiví vůči spoluobčanům, kteří působí ve veřejné správě. Za tuto ostražitost mohou bezesporu dlouhé roky negativních zkušeností a zklamání. Opakované celonárodní průzkumy ukazují, že pouze 22 % Brazilců důvěřuje svému prezidentovi, a stejně chabě v otázce důvěryhodnosti dopadají politické strany a Národní kongres.

Mluví-li o sobě, pohotově obrátí pozornost k těm vlastnostem, které z nich v jejich očích činí jedinečný a neohrožený národ. Nikdy nezapomenou zmínit třeba svou vřelou a přátelskou povahu a schopnost improvizovat, která jim umožňuje uspět i v těch nejsložitějších situacích – vždy dokážou nějakým způsobem zařídit, aby věci fungovaly tak, jak mají.

Láska k cizincům

Mnozí bystří pozorovatelé si všimli, jak Brazilci bez rozpaků projevují své uchvácení lidmi ze vzdálených kultur. Cizinec bude v Brazílii pravděpodobně hýčkán a rozmazlován, místní se s ním budou chtít hned spřátelit, objímat ho a líbat, dočká se projevů jejich ohromné náklonnosti, a to i za nejneobvyklejších okolností.

Cizinec bude v Brazílii pravděpodobně hýčkán a rozmazlován, místní se s ním budou chtít hned spřátelit, objímat ho a líbat.

Když v 70. letech 20. století dorazil do Brazílie na sérii přednášek slavný francouzský filozof Jean Paul Sartre, brazilský dramatik Nelson Rodrigues okamžitě zdůraznil neskrývaný obdiv, který vyvolává v jeho důvěřivých obdivovatelích a čtenářích každé jeho slovo a gesto. „Jakákoli kravina pronesená ve francouzštině má auru nevyvratitelné a věčné pravdy,“ prohlásil tehdy.

Okouzlující melodie cizích slov v uších Brazilců okamžitě dodává obsahu jakékoli poznámky onen nádech až božské tajemnosti.

Valná většina posluchačů pravděpodobně neměla ponětí, o čem tento Francouz mluví, nicméně to je přesně ten důvod, proč byl tak oslavovaný. Okouzlující melodie cizích slov v uších Brazilců okamžitě dodává obsahu jakékoli poznámky onen nádech až božské tajemnosti.

Papež Jan Pavel II. při své návštěvě Brazílie, kde se k němu chovali jako k popové hvězdě, poznamenal, že lidé v této zemi jsou emocionální katolíci (oproti faktickým katolíkům). Zdejší víra spočívá prostě více v pocitu, že člověk je dobrý, šťastný křesťan, než ve věrnosti církevní doktríně, která má jen malou praktickou hodnotu, jelikož ve skutečnosti může vybízet k sebezkoumání, čehož se tento společenský národ opravdu děsí.

Brazilci sice často neovládají plynně nějaký druhý jazyk, ze všech sil se však snaží věnovat se a projevovat srdečnost a náklonnost každému, kdo projeví zájem o jejich zemi. Jsou to milí a okouzlující hostitelé, jak bezpochyby dnes a denně zjišťuje nejeden cizinec. I takové náhodné seznámení s Brazilcem totiž zpravidla vyústí v představení celé jeho rodiny, což je obvykle hlučná a veselá banda, která hosta srdečně přivítá a zahrne objetími a polibky. Poté se mu dostane královského zacházení a hýčkání, jako by byl skutečný princ.

Stačí, aby s cizincem-cestovatelem jen prohodili pár slov, a hned mu budou nabízet jídlo a střechu nad hlavou.

Brazilci se dokonce budou snažit uspokojit potřeby cizince-cestovatele, jenž jejich zemí prostě jen tak prochází. Stačí, aby spolu jen prohodili pár slov, a hned mu budou nabízet jídlo a střechu nad hlavou. V Brazílii mají cizinci prostě přednost a dveře všude otevřené už jen z toho titulu, že jsou cizinci.

Zvláštní vztahy

Má to však i odvrácenou stranu: Brazilci se stali přeborníky v umění svalování viny za své společenské nezdary na země, které podle nich jen nestoudně využívají jejich lidské i přírodní zdroje. Častými oběťmi tohoto postoje jsou mimo jiné Argentina, Spojené státy a Portugalsko, což však (a to je důležité zdůraznit) ani v nejmenším neznamená, že by se občané těchto států při návštěvě Brazílie setkávali s jakoukoli diskriminací.

Rozlehlé úrodné pampy, předmět sousedské závisti, byly synonymem prosperity, která poháněla rozmach této země.

S Argentinci

Říká se, že sousedův trávník je vždy zelenější, a po dlouhá léta to bezpochyby platilo o Argentincích: jejich rozlehlé úrodné pampy, předmět sousedské závisti, byly synonymem prosperity, která poháněla rozmach země. Zatímco Brazílii sužoval bezpočet za sebou jdoucích ekonomických krizí již od počátků její existence, a proto je nyní smířená s neustálým usilovným snažením (neboť žádná jiná možnost se nenabízí), Argentina na přelomu 19. a 20. století prožila svou zlatou éru, stal se z ní prosperující a pokrokový stát, s nímž obchodovaly bohaté evropské země a kam se Evropané houfně hrnuli za prací a štěstím.

Za těchto okolností začali Argentinci vážně věřit ve svou nadřazenost, vychloubali se svým postavením předního světového ekonomického a kulturního centra a na své sousedy se dívali svrchu.

Argentinci považují Brazilce za národ, který postrádá jejich sofistikovanost a inteligenci.

Se Severoameričany

Bouřlivý vztah se Severoameričany vždy vyživovaly historické knihy a média a dodnes ho posilují autority ovlivňující veřejné mínění. Spisy akademické obce a televizními debatami občas prostupuje mírně antiamerické smýšlení, které je poměrně dost iracionální.

Spojené státy tradičně platily za oblíbeného obětního beránka a boxovací pytel Brazílie. Toto uvažování však stojí na poněkud zjednodušené logice, podle níž Brazilci trpí chudobou jen proto, že Severoameričané jsou bohatí.

S Portugalci

Brazilci jsou toho názoru, že kolonizace jakékoli země takovým národem, jako jsou Portugalci, nemůže nikdy dopadnout dobře, čímž si myjí ruce nad veškerou zodpovědností za osud svůj a své země.

S Brazílií

V souvislosti se svou vlastní zemí dávají Brazilci najevo dva druhy postojů, které spolu dost často soupeří o dominantní postavení v jedné hlavě.