Národní identita

Několik národů v jednom

Italové nejsou jednolitý národ, ale celá skupina národů. Považují se v první řadě za Římany, Miláňany, Sicilany nebo Florenťany, a teprve potom za Italy. Turín a Bari nebo Neapol a Terst toho ve skutečnosti moc nespojuje, když nepočítáme autostrádu, vysokorychlostní železnici a katolickou církev.

Hluboce zakořeněný regionalismus je vcelku pochopitelný, když si uvědomíme, že se Itálie sjednotila pod společnou vlajkou až v roce 1861.

Každá italská oblast je úplně jiná a hluboce zakořeněný regionalismus Italů je vcelku pochopitelný, když si uvědomíme, že se Itálie sjednotila pod společnou vlajkou až v roce 1861. Dřív spolu na Apeninském poloostrově soupeřily nezávislé státy. Jejich sjednocení vyžadovalo obratné skládání geopolitické mozaiky a přední politici už tehdy dobře věděli, jakým obtížím budou muset čelit. Jedním z nich byl i Massimo D’Azeglio, který prohlásil: „Konečně máme Itálii. Teď ještě nějaké Italy.“ A kdyby nezemřel, pracoval by na tomto úkolu dodnes.

Jednou za čas se Italové dokážou vybičovat a chovat se jako jeden národ, zvlášť když by mohl italský národní tým vyhrát mistrovství světa ve fotbale nebo když tým Ferrari dvakrát po sobě zvítězí ve světovém šampionátu Formule 1. Ale jinak se jako Italové cítí hlavně ti, kteří svou domovinu opustili a teď se pyšní svou národností v melbournské cukrárně, v belgickém dole nebo na fotbale ve Spojených státech.

Jako Italové se cítí hlavně ti, kteří svou domovinu opustili.

Ve skutečnosti na tom příliš nezáleží, protože žádný Ital nepochybuje, že všechno zvládnou lépe než ostatní. Svou pevnou víru v sebe a svůj národ obvykle příliš nestaví na odiv, ale když k tomu dojde, bývá to opravdu impozantní. V roce 2011 si země připomněla své 150. narozeniny důstojnou a zároveň radostnou oslavou národní identity. Ve městech i vesničkách po celé zemi vlály snad z každého balkonu červeno-bílo-zelené vlajky jako symbol nespoutané hrdosti na to, že patří k Itálii. To jen ukazuje, jak dlouhou cestu tato země ušla od doby, kdy ji rakouský kancléř Metternich v 19. století označil za „pouhý geografický pojem“.

Ovšem když dojde na státní hymnu, to je jiná. Před jedním mezinárodním fotbalovým zápasem si televizní diváci při detailním záběru všimli, že nikdo z italského národního týmu (jednoho z korunních klenotů země) nezpívá národní hymnu. Tehdy se ukázalo, že slova neznají nejen hráči, ale že je zná málokterý Ital. Od té doby se média snaží celou věc řešit tím, že hrají hymnu častěji, a pokud možno s titulky.

Nedostatek zjevného národnostního cítění má tu výhodu, že se Italové nedají snadno strhnout různými formami šovinismu a válečného štvaní. Vědí, že většinu sporů lze urovnat směsicí kompromisů, smířlivosti a úplatků, a udělají vše, aby se vyhnuli konfrontaci. Kdyby si na Itálii dělala zálusk nějaká cizí mocnost, měla by předtím, než začne plýtvat životy vojáků, zkusit udělat Italům nabídku. Za správnou cenu by svou zem možná i prodali.

Campanilismo

Pro Italy má velký význam jejich původ a na svých kořenech si opravdu zakládají. Otázka „Odkud jsi?“ je pro ně moc důležitá a žádá si dobrou odpověď. Na rozdíl od Angličanů či Američanů Itala taková otázka nikdy nezaskočí. Nezačne přemítat: „Já ti vlastně nevím. Dej mi chvilku. Narodil jsem se v Hertfordshiru, ale pak se naši přestěhovali do Leedsu a na vysokou jsem chodil v Bristolu. Pak jsem nastoupil do práce v Yorku...“

Italové vědí naprosto přesně, odkud pocházejí. Se svým rodištěm jsou navěky spjatí a hrdě se k němu hlásí.

Italové vědí naprosto přesně, odkud pocházejí, se svým rodištěm jsou navěky spjatí a hrdě se k němu hlásí. Člověk ze San Giorgia v Apulii, který se přestěhoval do Turína, bude se San Giorgiem udržovat vazby celý svůj život. I když se odstěhoval už před 30 lety a vrací se jenom jednou ročně na setkání širší rodiny, hrdost mu velí pomoci každému, kdo pochází ze San Giorgia. Také od úspěšných politiků a velkopodnikatelů se očekává, že se budou o svá rodná města starat, investovat do nich peníze a pomáhat místním hledat práci.

Italové vědí, že ostatním Italům bohužel chybí sebeovládání a nedá se jim věřit.

S hrdostí na to, odkud pocházíte, se úzce pojí klíčový italský koncept zvaný campanilismo. Doslova znamená „věrnost místní zvonici“, ale ve skutečnosti jde o to, že svou vesničku či městečko považujete za nejlepší na celém světě. Italové svá rodná města vždycky milovali, a když je museli opustit, hrozně tím trpěli.

Taková hrdost na vlastní rodiště s sebou přirozeně nese i soutěživost, a to hlavně mezi sousedícími městy, vesnicemi, provinciemi a regiony. Tam panuje taková rivalita, že lidem skoro nezbývá čas na jiné věci. Je jim totiž jasné, že si na ostatní lidi, především na Italy z jiných rodin, vesnic, měst či regionů, musejí dát dobrý pozor. Bohužel jim totiž chybí sebeovládání a nedá se jim věřit. Itálie by byla tak nádherná, kdyby tam nebyli gli altri italiani – ostatní Italové.

Jak Italy vidí ostatní

Italové jsou zpravidla stereotypně považováni za hlučné a vášnivé intrikány ze Středomoří, kteří jsou možná nadaní a vynalézaví, ale také líní a nespolehliví.

A Italové si vcelku masochisticky užívají, když se jejich charakterové vady ještě zveličují. Potvrzuje to jejich hluboké přesvědčení, že gli altri italiani nedosahují vysoké úrovně spolehlivosti západního světa. Ale kritiku rozhodně neberou tak vážně, aby s tím zkusili něco dělat.

Vždyť přece cizincům připadají sympatičtí a zábavní, takže to nemůže být tak zlé.

Všichni se shodují, že Italové žijí v překrásné zemi plné uměleckých pokladů. Jsou považováni za spokojený národ, který se rád baví a vyniká v gastronomii, módě a designu. Jsou známí svým famózním zpěvem a kuchařským uměním a příšernými organizačními schopnostmi. Od Italů se očekává, že budou snědí, krásní a démoničtí milenci. Od Italek, že budou vášnivé a atraktivní, báječné kuchařky a bezmezně milující matky.

Američané italského původu si rádi namlouvají, že se Itálie od chvíle, kdy jejich praprarodiče na přelomu minulého století emigrovali, vůbec nezměnila. Když se pak do Itálie konečně vrátí, aby našli své kořeny a navštívili vzdálené příbuzné, diví se, že všechny rodiny nejsou chudé, nemají deset dětí a nežijí v jedné místnosti, o kterou se musí dělit s oslíkem a čistokrevným voříškem. Že všechny ženy nechodí v černém a nepracují na poli. A že všichni muži nenosí klobouky a nevysedávají celý den po barech. Zjišťují, že je Itálie ve skutečnosti jednou z nejrozvinutějších zemí světa, kde má většina rodin minimálně dvě auta a v domech není jen vodovod a elektřina, ale i LCD televize, vysokorychlostní internetové připojení, nejmodernější mobilní telefony a bidety s nastavitelnou teplotou vody a polohou trysek.

Jak Italové vidí sami sebe

Italové se považují za vášnivé, inteligentní, vtipné a okouzlující a před cizinci se tak i rádi prezentují.

Je jim jasné, že žijí v nejkrásnější zemi světa. Na její řízení by si raději najali někoho z Bruselu, ale jinak se mají jako v ráji... i když v nich hlodá červ pochybnosti ohledně jejich spoluobčanů.

Zvláštní vztahy

V důsledku masivní emigrace z Itálie koncem 19. a začátkem 20. století dnes najdete rozsáhlé italské komunity ve Spojených státech, v Argentině, Brazílii, Uruguayi a Austrálii. Jen Američanů s italským příjmením je asi dvacet milionů. Ale Američany, Argentince a další cizince italského původu je někdejší vlast ochotná považovat za „Italy“, jen když jsou bohatí a úspěšní. Jinak jsou to jen Američané nebo Argentinci. A tak nejsou Rudolph Giuliani, Frank Sinatra, Robert De Niro, Francis Ford Coppola ani Sylvester Stallone považováni za Američany, ale za Italy. Někteří slavní Italové, kteří si kvůli úspěchu v Novém světě změnili jména, jako herečka Anne Bancroft, která přišla na svět v New Yorku v roce 1931 jako Anna Maria Italiano, nebo autor detektivek Ed McBain, narozený také v New Yorku v roce 1926 jako Salvatore Lombino, byli zpět mezi italské ovečky přivítáni až po smrti.

Jen Američanů s italským příjmením je asi dvacet milionů.

I vřelé přijetí však může mít své nevýhody – ještě roky poté, co se Diego Maradona vrátil zpět do Argentiny, řešily neapolské soudy spory o určení otcovství, v nichž figurovalo jeho jméno.

Jak se dívají na cizince

Italové cizince milují, hlavně ty bohaté. Rakušané, Švýcaři i Němci si od nepaměti jezdí užívat italské klima, kulturu, pláže i životní styl. Itálie je jejich oblíbenou destinací. Už od dob Říše římské se Gótové vydávají přes Alpy, aby se vyřádili. Italové to po staletí tolerují a rádi v tom budou pokračovat, pokud těch šest milionů turistů, kteří rok co rok přijíždějí, utratí v Itálii spoustu peněz a zase se vrátí domů.

Francouzi jsou považováni za zbytečně hrdé a arogantní. Evidentně se na své zaalpské sousedy dívají spatra, což Italy strašlivě štve. Ale opravdu neodpustitelné je, že Francouzi ovládli světový trh s vínem, a to s něčím tak podřadným, co by od nich žádný soudný Ital nikdy nekoupil.

Italové jsou přesvědčeni, že v cizině funguje všechno mnohem líp. Zároveň však vědí, že jsou na tom cizinci ve skutečnosti hůř, protože nežijí v Itálii.

S Angličany mají Italové vztah složitější, asi i proto, že protiklady se přitahují. Angličani milují intenzivní vůně, zvuky, barvy, vášně a chaos Itálie, zatímco Italy fascinuje anglický řád a pohodlí, ale litují Angličany kvůli deštivému počasí, nevýraznému jídlu a všeobecnému nedostatku stylu.

Italové jsou přesvědčeni, že v cizině funguje všechno mnohem líp. Zároveň však vědí, že jsou na tom cizinci ve skutečnosti hůř, protože nežijí ve slunné Itálii, nevkusně se oblékají a nemají dobré jídlo ani pití, což nejspíš vysvětluje, proč pořád pošilhávají po Itálii.

Jak se dívají na imigranty

Rozsáhlá imigrace ze zahraničí je v Itálii poměrně nedávným jevem. Slovem „imigrant“ Italové tradičně označovali lidi, kteří se k nim přistěhovali z jiných částí Itálie. Dnes ale v Itálii hledá nový domov čím dál víc lidí, zejména z Albánie, východní Evropy, Senegalu, Nigérie, Latinské Ameriky, Asie a zemí Maghrebu. Podle oficiálních záznamů se podíl italských obyvatel cizího původu od roku 1990 do roku 2010 zvýšil z necelého 1 % na více než 7 %, což je pro zemi, která byla kdysi proslavená svou emigrací, obrovská změna.

Italští podnikatelé často dobře vědí, že nebýt imigrantů, asi by museli své továrny zavřít.

Sever proti jihu

Rozdílné rysy svého obyvatelstva Italové vysvětlují pomocí vcelku přímočarého dělení na sever a jih.

Tradiční jihoitalská kuchyně pracuje hlavně s těstovinami a olivovým olejem, zatímco severoitalská dává přednost kukuřici, rýži a máslu. Itálie je zemí protikladů. Její technické vymoženosti patří k nejpokročilejším na světě a její kanalizace zase k nejzastaralejším.

Rozporuplnost

Při sportu jde často jenom o vzhled.