Národní identita

Upozornění předem

Finové se od průměrného západního národa tak trochu liší. Dalo by se říct, že jsou výjimeční. Na rozdíl od většiny Evropanů nemluví indoevropským jazykem. Téměř nekomunikují ani svým vlastním ugrofinským jazykem a slovy zbytečně neplýtvají. Jsou to odvážní, čestní, pracovití, spolehliví, společensky zodpovědní, pragmatičtí lidé, kteří respektují soukromí ostatních, a to až tak, že se vyhýbají i pohledu do očí. Podobně jako Australané mají averzi k fňukání, Finové však nesdílejí lehkost, s jakou Ausíci jednají s cizími lidmi. Obyvatelům Středomoří závidí jejich klima, nelíbí se jim však okázalé projevy emocí. Fin se může neuvěřitelně naštvat nebo být extaticky šťastný, aniž změní výraz tváře nebo tón hlasu. Rukama mává jen v případě, že se topí.

Respektují soukromí ostatních až tak, že se vyhýbají i pohledu do očí.

Národní hrdost

Finové žijí v přesvědčení, že není lepší země než Finsko, kterému říkají Suomen Tasavalta – zkráceně Suomi. Vychvalují krásu jeho tisíců jezer a hustých lesů, kopce na východě, řeky proplétající se pastvinami na západě i tundru v severní oblasti Laponska. Myslí si, že ze všech míst na planetě je to nejbezpečnější místo k životu: nejsou tu žádné sopky, tsunami, hurikány, zemětřesení ani jedovatí pavouci. Skutečnost, že teplota může v zimě spadnout pod –40 °C, a pokud se nevhodně obléknete, můžete zemřít na podchlazení, je jen drobnou nepříjemností. A ani možnost, že vás v divočině roztrhá medvěd, samozřejmě skoro nestojí za zmínku.

Skutečnost, že pokud se nevhodně obléknete, můžete zemřít na podchlazení, je jen drobnou nepříjemností.

Někteří Finové se domnívají, že by jejich země měla zahrnovat i území, která po druhé světové válce odřízlo od zbytku Finska Rusko, jako například část Karélie (předmět takzvané karelské otázky finské politiky). Jiní by raději nechali spící psy – nebo přesněji ruského medvěda – spát.

Heslo „Nejsme Švédové, nechceme se stát Rusy, nechte nás být Finy“ bylo poprvé použito v 19. století a dodnes odráží hrdost Finů na jejich národní identitu a oddělenost od megalomanských sousedů.

Finská vlajka s modrým křížem na bílém pozadí představuje svobodu – modrá barva je ztělesněním oblohy a jezer, bílá symbolizuje oblaka a sníh. Na počest mnoha oficiálních svátků, volebních dnů i soukromých oslav je s hrdostí vyvěšována na stožáry po celé zemi*. Bývá také zřetelně uvedena na obalech finských výrobků. Finští nakupující tak okamžitě poznají, která rajčata a okurky pocházejí z domácí produkce – částečně proto, aby se potraviny nepřepravovaly na zbytečně velké vzdálenosti, ale zejména kvůli vynikající kvalitě finského zboží.

A pokud není možné vyvěsit vlajku, dají se vždy vystavit na odiv národní barvy. Mezi Finy panuje kolektivní fascinace modrou. Zeptejte se kteréhokoli Fina na jeho oblíbenou barvu a odpověď přijde bez sebemenšího zaváhání. Vlastně se ani nemusíte ptát, protože důkazy jsou jasné. Rozhlédněte se okolo sebe a uvidíte, že něco modrého na sobě má vlastně každý. Je pravda, že v zimě nosí i černou a šedou, to je však jen pokus dodat jinak všudypřítomné modři trochu pestrosti.

Jak vidí ostatní

Finové jsou součástí šťastné severské rodiny, a to až tak, že většinu Finů žijících v zahraničí najdete ve Švédsku. V soutěži Eurovize Finové loajálně hlasují pro své švédské bratrance, i když jim zto Švédové ne vždy oplácejí. Všichni rodinní příslušníci se totiž shodují, že se Švédové nad ostatní rádi povyšují. Finové však už po staletí vědí, že ve skutečnosti jim chybí statečnost. Když ve středověku Švédové dobyli Finsko, používali při svých vojenských konfliktech s Ruskem finské rolníky jako „kanónenfutr“. V roce 1809 se Švédsko během napoleonských válek dopustilo několika fatálních chyb, které vedly k předání Finska Rusům. Nedostatek vojenské zdatnosti nakonec Švédy donutil, aby se vzdali svého snu o nadvládě nad severem a místo toho přijali ustrašenou neutralitu. Proto se také objevují vtipy jako:

Finové mají pocit, že Švédům chybí páteř, protože tráví víc času mluvením než tím, aby něco dělali.

„Jaká je nejtenčí kniha na světě?“ – „Švédští váleční hrdinové.“

„Jak vypadá švédská válečná vlajka?“ – „Bílý kříž na bílém pozadí.“

Finové mají pocit, že Švédům chybí páteř, protože jsou příliš měkcí a tráví víc času mluvením, vyjednáváním a ujišťováním, že každý dostal šanci vyjádřit svůj názor, než tím, aby něco dělali. V jejich očích jsou švédští muži většinou gayové. Ostatní jsou plaší, málomluvní, spolehliví a nebrání se tlačit kočárek. To znamená, že nemají koule. Stává se, že i finští muži jsou plaší, mlčenliví a ochotní tlačit kočárek. V tom případě jde o skutečné muže s moderním přístupem.

Dalšími obyvateli Západu, kteří podle Finů za něco stojí, jsou Angličané a Američané. Nechuligánská vrstva anglické společnosti vyznačující se zdvořilostí a nepohnutým výrazem představuje kulturu, kterou si mnozí Finové idealizují. A protože se v Helsinkách dosud nekonal žádný mezinárodní fotbalový zápas, Finové si uchovávají iluzi, že většina Angličanů jsou dámy a gentlemani popíjející čaj o páté a obývající domky v Surrey či honosná panská sídla úhledně porostlá růžemi.

Finové by byli velmi šťastní, kdyby Rusové byli sousedy někoho jiného – ideálním kandidátem by mohli být například Švédové.

Kultura vyznávaná finskou mládeží je silně amerikanizovaná. Kromě amerických turistů v hlavním městě však Finové stěží kdy zahlédnou žijící exempláře tohoto druhu, třebaže pravnuci finských osadníků z divočiny na severu USA tu a tam navštíví místa, kde mají kořeny.

Naproti tomu Rusové jsou vidět až příliš často. Finové svého hrubého východního souseda, který je více než sto let tyranizoval, než nakonec v roce 1917 uznal jejich nezávislost, upřímně nesnášejí. Jeden finský autor kdysi poznamenal, že základním problémem Ruska je jeho poloha. Finové by byli velmi šťastní, kdyby Rusové byli sousedy někoho jiného. Ideálním kandidátem by mohli být například Švédové – soudě podle několika uskutečněných pokusů se zdá, že Moskva tento názor sdílí.

Přítomnost Rusů na silnicích také zavedla novou podobu staré dobré ruské rulety.

Finové jsou přesvědčení, že Rusko po jejich zemi dodnes pokukuje a může kdykoli zaútočit, tak jako za druhé světové války, kdy bylo několik oblastí Finska anektováno. Moskva však ví, že Finové nejsou žádní slaboši. Ze všech zemí, které chtěl Stalin ovládnout, bylo Finsko jediné, které si nedalo nic líbit, napáchalo ruským jednotkám spoustu škod (Molotovovy koktejly vymysleli Finové) a svou nezávislost nakonec uhájilo. Dnes se zdá, že Rusové ve snaze zemi ovládnout přistoupili k mnohem mazanějšímu plánu: nově zbohatlí podnikatelé zde začali kousek po kousku skupovat půdu, údajně pro svá prázdninová letoviska.

Ruské náklaďáky a dovozová auta zneužívají finské silnice a přes finské přístavy odebírají zboží ze západní Evropy. Není těžké poznat, že zakotvila dodávka automobilů. Nablýskané černé mercedesy, všechny s tónovanými skly, vytvoří dlouhý konvoj, který se závratnou rychlostí přesouvá jižním Finskem k východní hranici. Přítomnost Rusů na silnicích také zavedla novou podobu staré dobré ruské rulety: chcete-li mít šanci jedna ku šesti, že přijdete o život, nepotřebujete už ani pistoli.

Estonsko je vlastně velkým zábavním parkem pro všechny finské shopaholiky, klienty plastických chirurgií a penzisty.

Finové jsou jazykově spříznění s Estonci. Pociťují k nim bratrský vztah, tentokrát jsou však staršími sourozenci Finové. Estonsko je jedinou cizí zemí, kde Finům rozumí, i když mluví svým rodným jazykem. K tomu si připočtěte nízké estonské ceny a hned je jasné, že Estonsko je vlastně velkým zábavním parkem pro všechny finské shopaholiky, klienty plastických chirurgií a penzisty vychutnávající si lázeňské procedury. A co je nejdůležitější, díky blízkosti Estonska jsou Finové mnohem spořádanější: výletní plavby do Tallinnu doprovázené konzumací alkoholu přispívají ke snížení oficiálních údajů o jeho spotřebě, a celý národ tak vypadá střízlivější, než ve skutečnosti je.

Jak je vidí ostatní

Nevidí. Tedy kromě Estonců, kteří potkávají značné množství Finů potácejících se z baltských trajektů, a to nikoli kvůli mořské nemoci, ale proto, že už začali ochutnávat vzorky z bohatě zásobených duty-free shopů. Na souši pak v místních obchodech rychle vykupují zásoby piva a lihovin a chvíli oddechu si dopřejí jen proto, aby do dna vypili místní hospody. Pak se po čtyřech vracejí na trajekty a vlečou za sebou vozíky speciálně upravené k přepravě alkoholu. Není těžké pochopit, jak si Finové vzhledem ke své obří tělesné konstituci a podnapilé eleganci u Estonců vysloužili přezdívku „losi“.

Pro Švédy jsou Finové nevyzpytatelní a záhadní. A pro zbytek planety jsou většinou mimo dosah radaru. Světová média příležitostně zmiňují finský sociální stát, vysokou životní úroveň, vzdělání a úspěchy v automobilových závodech, tyto zprávy ale z mezinárodního povědomí brzy vyprchají. Nokii, světoznámého finského výrobce mobilů, považuje většina lidí za japonskou společnost a přehlížena zůstává i finská vývojářská firma, která vytvořila videohry Angry Birds a jejich obdobu pro chytré telefony. Lidé jsou nejspíš příliš zaměstnáni střílením ptáků z praků na zelená prasata (hlavní protivníky Angry Birds).

Každý Fin se chová jako zaměstnanec odboru pro turistický ruch a neúnavně uvádí na pravou míru různá fakta.

Přetrvávají nejasné představy o saunách, sněhu a blondýnkách. Ostatní informace jsou často zmatečné. Každý Fin se proto chová jako zaměstnanec finského odboru pro turistický ruch a neúnavně uvádí na pravou míru různá fakta, zejména:

Finové nejsou jako Švédi. Jsou lepší.

Santa Claus pochází z Finska. Tečka.

Jak vidí sami sebe

Navzdory svému nevelkému počtu se Finové považují za národ tvořený širokou škálou zřetelně odlišných kmenů, z nichž každý má vlastní dialekt, kulturu a rysy. Jazykové rozdíly mezi regiony jsou tak velké, že si Finové často navzájem nerozumějí.

Jazykové rozdíly mezi regiony jsou tak velké, že si Finové často navzájem nerozumějí.

Za typické Finy jsou považováni Tavastové žijící ve Středním Finsku. Jsou solí země: zdrženliví, tvrdohlaví, důvěryhodní, vážní, pragmatičtí a silní. Jejich řeč je lakonická, a než něco řeknou, chvíli to trvá. Pomalí jsou i v přijímání změn a přistupování k činům. Pomalí jsou vlastně ve všech směrech.

Největší vejtahové jsou Ostrobothňané žijící na západě země. Po staletí byli známí svou energičností, výbušnou povahou a sklony k používání loveckého nože puukko při urovnávání sporů. Pokud na svatbě nedošlo ke rvačce na puukko a alespoň jedné smrti, nestálo za to se oblékat. Díky Ostrobothňanům jsou finští chirurgové považováni za světovou špičku v rekonstrukci cév.

Na otázku není možné získat přímou odpověď a tazatel musí převzít odpovědnost za její interpretaci.