Prázdninový příběh
pejska a kočičky

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.edika.cz

www.albatrosmedia.cz

Vlasta Hurtíková

Prázdninový příběh pejska a kočičky – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Předmluva

Milé děti,

dlouho jsme se s vámi neviděli, a tak jsme si řekli, že vás vezmeme s sebou na prázdniny. Ptáte se, jaképak prázdniny to budou? Inu, protože máme rádi teploučko, budou to prázdniny letní! Půjdete s námi pěkně do lesa k potůčku, kde si spolu budeme hrát a také lovit bobříky. Naučíme se nové věci, zažijeme dobrodružství i legraci a nakonec spolu poplujeme k moři.

Doufáme, že si to s námi užijete, a už se na vás všechny moc těšíme.

S úctou

vaši pejsek a kočička

Úvod

Za okny svítilo sluníčko, ptáčci si vesele poletovali sem a zase tam a náš pejsek s kočičkou měli dlouhou chvíli.

„Poslouchej, pejsku, nezdá se ti, že je letos nějak moc horko?“

„To je pravda,“ povídá pejsek, „takové horko nepamatuji. Dokonce se mi vlní i chloupky na těle, podívej!“

„Jsi nějaký kudrnatý,“ povídá kočička, „ale mně to nevadí, mně se líbíš i tak,“ a pohladila pejska po kudrlinkách.

„Slyšela jsem, že si některé panímámy kroutí vlasy, aby je měly kudrnaté. A tobě se to dělá samo!“

„A jak si je kroutí?“ ptá se zvědavě pejsek.

„No, dávají si na hlavu takové válečky. Jednou jsem v obchodě viděla jednu takovou panímámu s válečky na hlavě a vypadala tuze legračně.“

„To by mne zajímalo, proč chtějí mít kudrnaté vlasy,“ kroutí hlavou pejsek, „mně by se nelíbilo, kdybys byla kudrnatá!“

„Neboj, pejsku, žádné válečky si na sebe dávat nebudu,“ uklidňovala ho kočička.

Pak si šli lehnout ven na sluníčko a pěkně se vyhřívali. Pozorovali obláčky, jak plují po obloze, a taky motýlky a včelky a v dálce zahlédli děti, jak jdou k vodě, i řekli si, že se také půjdou koupat. Jen musí dávat pozor na hlubokou vodu, aby se neutopili, protože neumí plavat. A tak tam leželi a povídali si o tom, co všechno budou v létě dělat, a bylo jim na tom sluníčku tuze dobře.

1
Jak se pejsek a kočička chystali na prázdniny

Jednou odpoledne, když sluníčko zase pálilo, povídá kočička:

„Tak mě napadá, pejsku, když je to léto, co kdybychom jeli někam na prázdniny?“

„Jú,“ zajásal pejsek, „myslíš, kočičko, jet někam na prázdniny jako lidé?“

„Ano,“ přikývla kočička, „jenom nevím kam… Někteří lidé jezdí daleko, třeba až k moři! Jenomže celý rok pracují, aby si našetřili penízky na takové prázdniny… a my přece nepracujeme, a tak moc peněz nemáme.“

„No tak vymyslíme takové prázdniny, které nebudou stát žádné penízky!“ rozhodne nakonec pejsek.

A tak oba přemýšleli, kam by teda jeli na ty prázdniny. Ono to není jen tak vymyslet takovou věc, to se musí, panečku, dobře promyslet!

„Možná bychom se měli kouknout do té staré knihy, třeba nám to pomůže,“ navrhl pejsek a běžel do komory. Pak si položili tu knihu na stůl a začali v ní listovat. Netrvalo dlouho a pejsek povídá: „Tadyhle, podívej, na ten malý domeček u vody.“

„A jak se to jmenuje?“

„Stan. Tady píšou, že se dá složit a zase rozložit.“

„No to nevím, jak bychom si poradili, pejsku. A navíc stejně žádný nemáme.“

„Ale kdybychom ho měli, mohli bychom spát, kde bychom chtěli!“

„I u vody?“

„I třebas u vody.“

„Tak víš co? Půjdeme se zeptat dětí, třeba budou takový domeček mít,“ navrhla kočička a šli k dětem.

Děti žádný stan doma neměly, a tak pejskovi a kočičce půjčily alespoň velký domek pro panenky.

Kočička byla z domečku přímo nadšená, zato pejskovi se to moc nezdálo. „Copak to se hodí, aby takový velký pes jako já spal v domečku pro panenky? Vždyť se mi bude každý smát!“

„I co to povídáš, pejsku, nikdo se ti smát nebude… a vůbec – nic lepšího stejně nemáme.“

„No a jak ten domeček poneseme s sebou? Do baťůžku se nám nevejde a složit také nepůjde,“ brblal pejsek.

„Však my jistě něco vymyslíme,“ usmála se na něj kočička.

Pěkně pak dětem poděkovali a rozloučili se.

Když přišli domů, položili ten domeček na podlahu a chvíli kolem něj tiše chodili. Přemýšleli, na co by domek naložili, až pojedou na ty prázdniny. Po chvíli kočička povídá: „Škoda, že nemáme žádný vozík, ten by se nám teď hodil.“

„Určitě na něco přijdeme, kočičko. Pojďme ještě chvíli pochodovat, to nám jistě pomůže,“ pravil pejsek a chodili zase dál. A jak tak pochodovali kolem toho domečku, pejsek si nedal pozor a zakopl – a spadl rovnou na zadek. No a jak to u toho našeho pejska bývá zvykem, zrovna v tu chvíli dostal nápad.

„Sáně!“ volá na kočičku.

„Co to?“

„No máme přeci sáně!“

„Ano, pejsku, máme sáně. A co s nimi?“

„No co co… uděláme si z nich vozík!“

„Kolečka!“ ozvalo se z komůrky.