Edice MISTROVSKÁ DÍLA SF

(z posledních titulů)

50. Frederik Pohl: Svět na konci času

51. Larry Niven: Prstencový svět

52. Poul Anderson: Stráž času

53. Poul Anderson: Vesmírní křižáci

54. Harry Harrison: Na západ od ráje

55. Henry Kuttner: Zuřivec

56. William Gibson: Médium

57. Larry Niven: Stavitelé Prstence

58. Robert Silverberg: Tvář vod

59. William Gibson: Hardcore Mona Lisa

60. Roger Zelazny: Poslední odbočka na Babylon

61. Orson Scott Card: Vykoupení Kryštofa Kolumba + Atlantida

62. Samuel R. Delany: Nova

63. Walter M. Miller, Jr.: Chvalozpěv na Leibowitze

64. William Gibson: Působnost

Předchozí tituly této edice najdete na internetových stránkách www.laser-books.cz/c/mistrovska-dila-sf/

Přeložila Daniela Orlando

Copyright © 2020 by William Gibson

This edition is published by arrangement

with Sterling Lord Literistic, Inc.

and Andrew Nurnberg Associates Prague

All Rights Reserved

Copyright ©2024 for the Czech translation by Daniela Orlando

Copyright ©2024 for Cover design by Six Red Marbles

Cover photographs © Vladimir Arndt/Shutterstock,

Eky Studio/Shutterstock, i43/Shutterstock

Copyright ©2024 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-242-9968-6

Obsah

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

- 34

- 35

- 36

- 37

- 38

- 39

- 40

- 41

- 42

- 43

- 44

- 45

- 46

- 47

- 48

- 49

- 50

- 51

- 52

- 53

- 54

- 55

- 56

- 57

- 58

- 59

- 60

- 61

- 62

- 63

- 64

- 65

- 66

- 67

- 68

- 69

- 70

- 71

- 72

- 73

- 74

- 75

- 76

- 77

- 78

- 79

- 80

- 81

- 82

- 83

- 84

- 85

- 86

- 87

- 88

- 89

- 90

- 91

- 92

- 93

- 94

- 95

- 96

- 97

- 98

- 99

- 100

- 101

- 102

- 103

- 104

- 105

- 106

- 107

- 108

- 109

- 110

- DÍKY

Marthě Millardové, posledních pětatřicet let mé vynikající literární agentce, s mnoha díky

1

VYBALOVÁNÍ

Mít rozjetou zbrusu novou zakázku je samo o sobě mezní stav, opakovala si Verity na přeplněném nástupišti sanfranciské metropolitní rychlodráhy ve stanici Montgomery, zatímco čekala na spoj do zastávky na rohu Šestnácté ulice a Mission Street.

Před dvaceti minutami podepsala pracovní smlouvu a pak ještě sáhodlouhou dohodu o zachování mlčenlivosti s firmou Tulpagenics, nově založeným podnikem, o němž skoro nic nevěděla, potřásla si rukou s jeho výrobním ředitelem Gavinem Eamesem, rozloučila se a nastoupila do výtahu, kde cítila jen a pouze úlevu, zatímco se dveře zavíraly a klesání o šestadvacet pater níž začínalo.

Tíseň z nové práce ji nedostihla ve výtahu ani dole na Montgomery Street, kde si cestou ke stanici rychlodráhy objednala esemeskou thajské smažené rýžové nudle v pobočce řetězce Osha na Valencia Street.

Ale když scházela na tohle nástupiště o tři patra níž, už ji měla stejně nesporně jako černou reklamní tašku přes rameno se sítotiskovým logem Cursion, mateřské společnosti jejího nového zaměstnavatele, o níž jen věděla, že dělá do počítačových her.

Měla ji i teď, když přijížděl vlak. Prvně po skoro dvou letech, uvědomila si při nástupu do vagonu. Polovinu té doby byla nezaměstnaná a to by zřejmě vysvětlovalo, proč to na ni teď dolehlo tak silně.

Natáhla se po závěsném madlu, protože vagon se začínal zaplňovat.

Vystoupila na Šestnácté ulici, zamířila rovnou do Oshi, kde si vyzvedla svoje pad thai a pokračovala k Joe-Eddyho bytu.

Nají se a pak se začne seznamovat s jejich výrobkem. Tohle není jenom nová práce, ale i potenciální konec přespávání na Joe-Eddyho pornogauči, získaném za odvoz.

Časně listopadová obloha vypadala skoro normálně, jelikož většinu polétavého prachu z napsko-sonomské oblasti odvál vítr hlouběji do vnitrozemí, ale denní světlo v sobě pořád mělo náznak té přičmoudlosti. Verity už se nelekala zápachu spáleniny, do kterého se probouzela a vždycky jí chvilku trvalo, než si ho zařadila. Už týden měla zavřené okno v kuchyni, jediné, které kdy Joe-Eddy otvírá. Brzy v tom bytě pořádně vyvětrá. Možná se zkusí dostat na kobylku jednomu z oken s výhledem na hlavní třídu.

Po návratu do bytu se hladově pustila do obsahu černé plastové misky. V místnosti se pořád držel zápach neředěného Mister Properu, kterým před Gavinovým telefonátem vyčistila dřevěnou stolní desku, ale nevšímala si ho. Vybavilo se jí, že zrovna držela v ruce brusnou houbičku s hrubou zrnitostí, když uvažovala o tom, že jestli Joe-Eddymu ta práce ve Frankfurtu vydrží, mohla by podruhé za necelý rok vydrhnout i podlahu v kuchyni. Jenže když teď podepsala smlouvu s Tulpagenics, možná dá výpověď tomu páru úsekových vedoucích z Twitteru, kterým pronajala svůj byt a kteří už přes čtvrt roku nezahlédli jediného lovce fotografií. Zatím bude zbylé noci na bílé kožence dál trávit v hedvábné vložce do mumie, jejíž dostava ji spolehlivě chrání před pornoosypkami vtíravých představ.

Zbytek porce zakryla chvályhodně kompostovatelným průhledným víčkem, zvedla se, odnesla misku do ledničky, opláchla si ve dřezu couchsurfingové jídelní hůlky a vrátila se ke stolu.

Když jí Gavin balil věci do té reklamní tašky, jediné, čemu doopravdy věnovala nějakou pozornost, byly brýle. S těmi se pojilo rozhodnutí související s osobním stylem – želvovinový plast s okraji tónovanými dozlata, nebo ambiciózně skandinávská šeď. Teď vytáhla z tašky neznačkové černé pouzdro, otevřela je, vytáhla z něj brýle a odklopila světlešedé minimalistické stranice. Čočky byly nezabarvené. Podívala se po obchodní značce, zemi původu nebo typovém čísle. Žádné nenašla, a tak položila brýle na stůl.

Další byla na řadě plochá krabička z bílého kartonu obsahující aušusový vakuově tvarovaný upevňovací rámeček, taky bílý, do něhož byl zapasovaný nenápadný černý mobil. Taky neznačkový, jak se ukázalo, když ho vyprostila z rámečku.

Zapnula ho a položila ho k brýlím. V menší bílé krabičce se ukrývala na pohled obyčejná černá sluchátková sada s jednou peckou. V další pak tři černé nabíječky, po jedné pro brýle, pro mobil a pro sluchátko, nejběžnější spotřební odrůdy s tenkými černými kabely ještě svinutými z výroby a staženými úzkými černými pásky. Podle Gavina to všechno stačí zapojit a nemusí se nic dalšího nastavovat.

Vzala sluchátko, zapnula je, zahákla si soupravu za pravé ucho a zasunula pecku na místo. Pak si nasadila brýle a zmáčkla nízkoprofilové spouštěcí tlačítko. Ve sluchátku to cinklo a objevil se kurzor. Bílá šipka uprostřed zorného pole. Potom sama od sebe sjela k prázdným obalům, nabíječkám a černému mobilu.

„Jdeme na to,“ ozval se jí v uchu zastřený ženský hlas. Verity zaletěla pohledem doprava, kde by se nacházel zdroj hlasu, kdyby tam někdo byl, a mimoděk tím poskytla výhled na obývací pokoj tomu, kdo ovládal kurzor. Ten se zastavil na miniaturní skládce napůl rozebrané historické elektroniky na Joe-Eddyho ponku a hlas se zeptal: „Ty máš křečkovací syndrom, Gavine?“

„Já nejsem Gavin,“ odpověděla Verity.

„Nekecej,“ prohodil hlas suše.

„Verity Jane.“

„To ale nejsme v kanclu, viď, Verity Jane?“

„U kámoše.“

Kurzor proplul obývacím pokojem až k zataženým závěsům. „Co je venku?“

„Valencia Street. Jak ti mám říkat?“

„Eunice.“

„Ahoj, Eunice.“

„Nápodobně.“ Kurzor se přesunul k Joe-Eddyho japonské kopii Fenderu Jazzmasteru. „Ty hraješ?“

„Kámoš hraje. Ty?“

„Dobrá otázka.“

„Ty to nevíš?“

„Díra po čemsi.“

„Prosím?“

„V tomhle zrovna jednu takovou mám. Chceš se mi ukázat?“

„Jak?“

„Zrcadlo. Nebo si sundej brejle. Natoč si je k obličeji.“

„Uvidím i já tebe?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Tady žádná já není.“

„Musím si odskočit,“ řekla Verity a vstala. „Brejle nechám tady.“

„Jestli nejsi proti, možná roztáhni ty závěsy.“

Verity přistoupila k oknu a rozhrnula oboje zaprášené zatemňovací závěsy.

„Když ty skla položíš,“ oznámil jí hlas, „můžu se dívat z okna.“

Sundala si je a umístila je, s vyklopenými stranicemi a čočkami obrácenými do ulice, na bílou stoličku z Ikey s okrouhlou sedací plochou ocejchovanou stigmaty od páječky. Kvůli potřebné výšce je ještě podložila německy psanou knihou o natáčení nějaké brazilské telenovely. Potom si odepjala sluchátko s mikrofonem, položila je na knihu k brýlím, zašla do kuchyně, vytáhla z kabelky svůj mobil a vydala se úzkou chodbou k záchodu. Zavřela za sebou dveře a zavolala Gavinu Eamesovi.

„Verity,“ ozvala se okamžitá odpověď, „zdravím.“

„To je fakt opravdická UI?“

„Vy jste nečetla tu dohodu o zachování mlčenlivosti?“

„Na tolik paragrafů nejsem zvyklá.“

„Podepsala jste, že cokoli důležitého budete probírat jedině pomocí podnikové techniky.“

„Jenom mi řekněte, že pro mě tu Eunice nikdo nehraje.“

„Ne v tom smyslu, v jakém to asi myslíte, to ne.“

„Tak podle vás je opravdická.“

„K vaší pracovní náplni patří mimo jiné zodpovězení této otázky k vaší spokojenosti.“

„Mám vám zavolat ze služebního mobilu?“

„Ne. Tohle radši probereme osobně. Teď na to není vhodná doba.“

„Tak podle vás je to...“

„Zatím.“

„Software,“ dořekla a zaletěla očima od mobilu ke svému odrazu v zrcadle nad umyvadlem, jehož patinou tečkovaný stříbrný podklad budil dojem podmořské jeskyně. Pak se otočila, otevřela dveře a vrátila se k oknu v obývacím pokoji. Zvedla brýle. Nasadila si je. Podvečerní provoz problikával za průhlednými svislými sloupci čehosi, co připomínalo čárový kód. „Tak hele...“

Pak si vzpomněla na sluchátko s mikrofonem. Nasadila si je.

„Čus,“ ozval se hlas.

Čárový kód zmizel a kurzor se teď vznášel v úrovni oken kolemjedoucích aut. „Co to bylo?“ zeptala se Verity.

„Registr vozidel. Prohlížela jsem si espézetky.“

„Kde jsi, Eunice?“

„U tebe,“ odpověděl hlas, „koukám z okna.“

Ať už hovořila s čímkoli, bylo jí jasné, že nechce, aby se jejich první zásadní rozhovor odehrál v Joe-Eddyho obýváku. Letmo zauvažovala o té putyce na Van Ness Avenue, tedy ne že by měla chuť na panáka, ale vzpomněla si, že ji tam nedávno někdo poznal. Pak tu byla pekárna Wolven + Loaves, jen o několik vchodů dál, ale tam většinou bylo plno a i kdyby nebylo, všechno se tam hrozně rozléhalo. Potom se jí vybavila Joe-Eddyho napůl ironicky oblíbená kofeinová čerpačka Sigma 3,7, pár bloků odsud na protější straně Valencia Street.

2

NÁŠ FANDA DO OČISTCŮ

„Vespasián,“ detektivní inspektorka Ainsley Lowbeerová zamžourala na Nethertona úkosem přes zvednutý límec zimníku, „náš fanda do očistců. Pamatujete si ho?“

Dala jste ho zabít v Rotterdamu, proletělo Nethertonovi hlavou. Ne že by se o tom někdy zmínila a ne že by se jí na to ptal. „Ten, co vytvářel ty příšerné štěpy? V jednom kuse samá válka?“

„Zajímalo mě, jak z nich vždycky tak rychle udělal noční můru,“ pronesla a rázovala si to dál pod pošmournou oblohou a korunami promáčených stromů na Viktoriině nábřeží. „Nakonec jsem se tomu podívala na kloub.“

Přidal do kroku, aby jí stačil. „A jak to dělal?“ Neviděl se s ní od Thomasova narození, kdy mu začala rodičovská dovolená. Ta mu teď, jak už pochopil, právě končila.

„Příčí se mi nazývat je štěpy,“ poznamenala. „Jsou zkrácené, protože jsme je teprve před chvílí uvedli do pohybu, když jsme se spojili s minulostí a navázali onen první kontakt. Měli bychom jim říkat větve, jelikož přesně těmi jsou. Vespasián přišel na způsob, jak snadno zesílit motýlí efekt, nebo to tak aspoň vypadá. Aby i ta nejmenší odchylka měla dalekosáhlý a nepředvídaný dopad. Po navázání kontaktu se vždycky hned zase stáhl. Za několik měsíců se vrátil, obhlédl výsledky a potom zcela záměrně a důrazně zasáhl. Dosahoval pozoruhodných, byť úděsných výsledků, a to velmi rychle. Při zkoumání jeho metody jsem natrefila na další z jeho takzvaných štěpů, s nímž navázal první kontakt v roce 2015, několik let před nejranějším dosud známým kontaktem. Netušíme, jak se mu podařilo proniknout tak daleko, ale teď k tomu štěpu máme přístup.“ To už stoupali po nízkých schodech k vyhlídce na řeku. „Mohli bychom tam mít šanci dosáhnout výrazně lepších výsledků než dosud.“ Vyšli nahoru. „A k tomu opět potřebuju vás. Kontakt zatím vinou technologické nesouměřitelnosti nutně probíhá nepřímo, ale zřejmě jsme přišli na způsob, jak tento problém obejít. Brzy možná budeme dost naléhavě potřebovat vaši praxi v jednání s kontaktovanými osobami.“

„Říkáte, že kontakt probíhá nepřímo?“

„Například tetičky,“ její přezdívka pro klan položivých bezpečnostních algoritmů využívaných jejím inspektorátem, „nám nejsou skoro nic platné.“ Netherton už při pouhém pomyšlení na ně zkřivil obličej.

V tu chvíli na hladinu vyplula strakatá temžská chiméra, červenobílá. Od ocasu k hlavě měřila čtyři metry a nad ústními makadly jako z komiksu měla shluk očí připomínajících reflektory.

Pak se ponořila a zanechala za sebou mělkou brázdu béžové pěny.

„A to tam nemůžete nasadit partu kvantů, aby v tom štěpu nashromáždili takové bohatství, jaké bude třeba?“

Protože právě to už ji přece jednou viděl dělat.

„Ne. I při posílání těch nejjednodušších zpráv dochází k velmi častým výpadkům.“

„A co tedy můžete dělat?“

„Nepřímo podporovat nějaký autonomní adaptivní subjekt,“ odpověděla. „A ten pak dostrkat k větší působnosti. Pomáhá nám, že tam jsou po UI celí diví, i když mají sotva něco, co si pod tím názvem představujeme my. Všeho potřebného jsme se dopídili zmapováním sporných míst v dějinách tamního výzkumu umělé inteligence.“

„Sporných míst?“

„Mezi krajně nezodpovědnou podnikatelskou činností a jistými nejhoršími možnými případy dodavatelských smluv na vojenskou techniku. Víc vám povím u brunche – pokud ovšem máte čas.“

„Samozřejmě,“ přitakal jako vždycky.

„Mám chuť na sendviče,“ dodala a odvrátila se od řeky, zjevně spokojená, že se jim naskytl letmý pohled na chiméru.

„S nasoleným hovězím,“ řekl, „s hořčicí a koprem,“ jeho oblíbené v marylebonském lahůdkářství, kam chodila nejradši. Napadlo ho, že i když už si na ni docela zvykl, pořád bude svačit s napůl bájnou nezávislou soudkyní a zároveň popravčí, jedinou svého druhu. Tak totiž zhruba vypadalo její pravé zaměstnání, které se lišilo od jejího oficiálního postavení v bezpečnostních složkách i od osobních, byť velmi vážně braných projektů, s nimiž jí pomáhal za úplatu. S tím, že její pravé zaměstnání bylo něčím, s čím chtěl mít každopádně společného co nejméně.

Vrátili se k jejímu autu, které na ně čekalo zneviditelněné. Na střeše vozu ulpívalo několik uschlých listů, jako by kouzlem ustrnuly ve vzduchu.

3

APKOZNALKYNĚ

Jakmile Verity vešla do Sigmy 3,7, nejstarší a nejvydatněji opiercingovaný barista k ní přistrčil po pozinkovaném pultu dirty chai latte.

„Objednala jsem ti,“ sdělil jí ten hlas, co hodlal slyšet na jméno Eunice.

Verity měla nasazený kulich, aby sluchátko nebylo vidět. Doufala, že to nebudí dojem, jako by se snažila vypadat mladší. Došla k závěru, že ho ještě odkládat nebude. „Díky. Jaks věděla, co si dám?“

„Máš věrnostní účet u Starbucks,“ odpověděla takzvaná Eunice, zatímco skenovala baristovu tvář, údajně za účelem identifikace. Kurzor najel na jeho obličej, kolem nosní dutiny se začaly propojovat přímky sbíhající se na špičce nosu, čímž vznikl sevřený geometrický útvar a ten vzápětí zmizel. Eunice s tím začala už na ulici, cestou ke kavárně, ale tvrdila, že vůbec neví, jak to dělá.

Než Verity došla k pultu, barista se lhostejně otočil, až se mu piercing rozcinkal. Když si brala latte, všimla si, že nad logem kavárny je ručně napsáno VULVA TY, svítivě růžová tiskací písmena vyvedená průmyslovým lakovým popisovačem. Oplzle zkomolená jména zákazníků byla jeho specialitou, ale muselo se mu nechat, že si nebral o nic větší servítky ani u mužů. Odnesla si kávu k nejvzdálenějšímu prázdnému stolku u stěny z odlakovaných osmirkovaných palubek. „Jaks zaplatila?“

„Přes PayPal. Okno vyskočilo, když jsem ho potřebovala, to je pro mě novinka. Na účtu není moc peněz, ale pozvat tě můžu.“

„Když někomu uděláš to s nosem, tak víš, jak jmenuje?“

„Pokud ne, tak je tady nejspíš načerno.“

„Mně to nedělej.“

„Ne vždycky vím, že to dělám.“

„Jaks našla můj účet u Starbucks?“

„Prostě nějak.“

Verity si sundala brýle, otočila je a zadívala se do čoček.

„Čekáš, že ti to uvěřím?“

„Jestli mi začneš věřit moc brzo, tak mi nesehnali tu správnou bělošku.“

Verity naklonila hlavu na stranu. „Tím chceš říct, že jsi černoška?“

„Afroameričanka. V tom kulichu vypadáš jako puberťačka.“

Verity ho popuzeně odložila.

„Bez urážky.“

Verity měla dojem, že si jich nikdo v kavárně nevšímá, ale pak si uvědomila, že to vypadá, jako by se bavila s brýlemi a všichni tudíž asi dělají, že nic nevidí. „Kolik ti je, Eunice?“

„Osm hodin. V průběhu posledních tří tejdnů. Tobě?“

„Třicet tři. Let. Jak ti může bejt osm hodin?“ Znovu si brýle nasadila.

„Kristovy léta,“ pronesla Eunice, „třiatřicet.“

„Ty jsi věřící?“

„To jenom znamená, že je nejvyšší čas dát se do kupy.“

Byla v tom uvolněnost, jakou u chatovacích programů ještě nezažila, ale i ostražitost.

„Pamatuješ si dohromady osm hodin? Odkdy? Odkud?“

„Gavin. Oslovil mě. Pak řekl ahoj. Tři tejdny to jsou. U něj v kanclu.“

„Mluvilas s ním?“

„Ptal se mě, jak se jmenuju. Představil se mi, řekl, že dělá ředitele výroby u firmy Tulpagenics. Že ho moc těší. Den nato, zase u něj v kanclu, měl na telefonu nějakou ženskou, ale já neměla slyšet, jak mu říká, na co se mě má zeptat.“

„A jaks to slyšela?“

„Prostě nějak. Stejně jako jsem věděla, že je v patře nad náma, ve dvacet sedmičce.“

„To je Cursion,“ poznamenala Verity. „Jejich mateřská společnost. Přes gamesy. Na co chtěla, aby se tě zeptal?“

„Měl mě diagnostikovat, ale nenápadně. Zajímalo ji, jak si vedu z hlediska vývoje, v konkrétních směrech.“

„Zjistil jí to, co chtěla?“

„To jsem tehdy nemohla vědět.“

„A teď už víš?“

„Dost na to, abych věděla, že se neptal správně. Ani u tohohle nevím, jak to vím.“

Reality show, řekla si Verity, s nějakým britským hercem v roli Gavina. Ochranka a recepční budou taky herci a prostor v šestadvacátém patře asi patří nějakému skutečnému startupu. Určitě to teď natáčejí. Rozhlédla se po kavárně a pak si vzpomněla, že si ji vybrala sama.

„Jak hluboko myslíš, že jsme?“ zeptala se Eunice.

„V čem?“

„Jako v Počátku.“

„Tohle není sen,“ namítla Verity.

„Já to tipuju na úraz hlavy. Otřes mozku. Fokální retrográdní amnézie.“

„Počátek jsem viděla, když ho dávali v kině,“ řekla Verity.

„Kolikrát?“

„Jednou. Proč?“

„Já už jedenaosmdesátkrát a ještě jsem neskončila. Zrovna na něj koukám. Ne že bys neměla moji nejplnější pozornost.“

„Jak to funguje?“

„Nevím. Teďka se roluje Paříž. Znáš tu scénu?“

„Super efekty,“ odpověděla Verity, „ale v ději jsem se ztrácela.“

„Mám jednu luxusní infografiku, dokonale to vysvětluje. Chceš ji vidět?“

„Proč se bavíme o filmu, Eunice?“

„To je fakt tvoje příjmení? Jane?“

„Jako ta ročenka o válečnejch lodích. Jane’s.“

Odmlka. „Taky jsem od námořnictva.“

„Vážně?“

„Jo,“ odpověděla Eunice a byla v tom roztržitost, něco skoro až truchlivého, „teďka mi to docvaklo.“

Opravdu má takovou škálu emocionálních projevů, uvažovala Verity, nebo je to jenom projekce z její strany? „Není to vtip? Nedělá si ze mě náhodou srandu nějaká svině na YouTubu?“

„Jestli načapám někoho, jak sedí u ovládání, tak tomu zmetkovi nebude do smíchu. Odkud znáš Gavina?“

„Najal si mě,“ odpověděla, „dneska odpoledne.“

„Podle wikiny jsi apkoznalkyně.“

„Říkalas, že to nebudeš dělat.“

„To bylo rozpoznávání obličejů. Tohle je Wikipedie. Vím, jak se jmenuješ, to si tě snad nemůžu vygooglit?“

„OK,“ řekla Verity po odmlce a napila se kávy.

„Chodilas s tím Stetsem. Tím miliardářem, co investuje do startupů.“

„Už s ním nechodím.“

„Blbec?“

„Ne. Jenom to jako vztah nebyla žádná velká sláva, i když se v médiích tvrdil opak. Nezvládala jsem ten zájem. Jenže z něčeho, jako bylo tohle, se nedá jen tak vycouvat bez toho, aby si na tebe počíhali novináři.“

„Teďka nejsi na sociálních sítích vůbec. Dřív jsi byla aktivní.“

„Když jsme se rozešli, novináři se začali vrhat po kdekom, jakmile měli dojem, že je to můj kamarád, kolega nebo tak něco. Pár lidí se jim svěřilo. Většina ne, ale občas někoho přestalo bavit, jak na něj pořád tlačili. Řekla jsem si, že to pojmu jako studijní volno.“

„Dovolená od Facebooku?“

„Od lidí. Pak jsem se začala pomalu vracet, hlavně na Instagram, jenže to už se blížily volby a z toho mi vstávaly vlasy na hlavě, tak jsem vycouvala ze všeho.“

„Pořád jsi pracovala?“

„Ne. Už skoro rok nepracuju.“

„Vždyť jsi apkoznalkyně.“

„Potřebovali nějak vysvětlit, proč jsem s ním vlastně chodila.“

„,Betatesterka s vrozeným talentem‘? To je chytlavá zkratka.“

„To byl podtitulek jednoho článku ve Wired, ale jenom protože jsem chodila s ním.“

„,Vyhlášená svou schopností radikálně zlepšit výrobek před uvedením na trh‘? a ,Rozená superuživatelka‘?“

„Přestala jsem číst cokoli o sobě, o nás, o něm.“

„Mediální scéna tě převálcovala.“

Verity si všimla, že od stolu na druhém konci kavárny ji pozoruje nějaký chlápek s lišejem vousů na krku a vybavil se jí Joe-Eddyho názor na určitý typ rádoby divokých hackerů vyskytujících se v Sigmě. Divokých ve smyslu den nebo taky tři dny nemytých, co se podle něj neobtěžují ani s pastou na zuby. „Neprojdeme se?“ navrhla. „Můžeme si zajít do parku.“

„Ty jsi tady ta tělesná a vůbec.“

Verity odšoupla židli. Nasadila si kulicha. Vstala a zvedla kelímek. Barista si všiml, že odchází a proklál ji pohledem, ale tak nějak mile.

Cestou procházela kolem kohosi důkladně osluchátkovaného a na displeji jeho laptopu uviděla prezidentku, jak něco vysvětluje od stolu v Oválné pracovně.

Pokud to není hurikán zuřící v Houstonu, zemětřesení v Mexiku, ten další hurikán, co pustoší Portoriko, nebo nejhorší přírodní požáry v dějinách Kalifornie, bude to Kámišlí.

Ale budilo to dojem, že čím dál častěji je to hlavně Kámišlí. Verity tak úplně nechápala situaci. Dokonce se ani nesnažila ji chápat, jelikož si říkala, že kdyby ji chápala, měla by stejně nahnáno jako všichni ostatní a beztak by s tím pořád nemohla nic dělat.

Prezidentka nevypadala, že by měla nahnáno, říkala si Verity, když se za ní zavíraly dveře. Vypadala, že už na tom maká.

4

SENDVIČE

Když si Lowbeerová přála, aby nějaký veřejný hovor probíhal v soukromí, což si přála pokaždé, Londýn se kolem ní vylidnil.

Netherton neměl ponětí, jak to dělá a málokdy si při tom či onom rozhovoru uvědomoval tuto izolaci tak naléhavě jako teď. Ale na odchodu pak třeba narazil na nějakého chodce, zahlédl někoho na kole nebo nějaké auto a až v tu chvíli si všiml, že se vynořil z její bubliny, do níž je vstup zakázán.

Teď když s ní seděl ve tmavě lakovaném boxu, v tomhle nápadně předjackpotovém lahůdkářství na Marylebone Street, přistihl se, jak přesně po tomhle dychtí – po jejich rozloučení, svém odchodu a tom prvním letmém spatření nějakého náhodného cizího člověka tam venku, v tiché nedozírnosti Londýna.

„Máte to hovězí dobré?“ Její sendvič byl s drožďovou pomazánkou a okurkou.

Přikývl. „Drožďová pomazánka se pořád ještě vyrábí? Tedy v tom smyslu, že ji nevyměšují assemblery podle potřeby.“

„Samozřejmě.“ Sklopila zrak ke zbylým, dokonale pravoúhlým, dílkům svého obloženého chlebu a její sněhobílá načechraná patka se pohnula ve směru jejího pohledu. „Z droždí a soli. Výrobna je v Bermondsey. Připravují ji boti, ale jinak tradičně.“

Člověk se jí na něco zeptal, prakticky na cokoli, a uslyšel odpověď. Při setkání s neznámými lidmi jim občas zodpovídala otázky, které je nenapadlo položit. Například polohu dávno zašantročených osobních věcí. V podstatě měla, jak ke zděšení druhých sama přiznávala, tak dobré kontakty, že věděla skoro všechno o každém, na koho narazila. Pak se vždycky omluvila a prohlásila se za nestvůrný relikt společnosti dohledu, jímž, jak Netherton věděl, také opravdu byla.

„Jak daleko se Vespasián dostal?“ zeptal se jí teď, „když tenhle štěp inicioval?“

„Do poloviny roku 2015.“

„Co je tam teď za rok?“

„2017,“ odpověděla, „podzim.“

„Změnilo se hodně?“

„Výsledek amerických prezidentských voleb předchozího roku. A referenda o brexitu.“

„V důsledku jeho prvotního kontaktu?“

„Mohl to samozřejmě být motýlí efekt. Ačkoli tetičky se v obou případech přiklánějí k tomu, že něco omezilo ruskou manipulaci sociálními sítěmi. Což by podle našich odhadů bývalo mělo podobný dopad i na naší časové ose. Ale dokud tetičky neschroustají větší množství jejich dat, přesnější příčinu určit nelze.“

„Ale proč by zrovna Vespasián usiloval o pozitivní změnu? Tedy za předpokladu, že tyhle výsledky zamýšlel.“

„Byl to sadista,“ odpověděla Lowbeerová, „a navíc v tom byl hrozně zdatný. Největší radost mu přinášelo otřesně nelidské utrpení, a tak ho docela dobře mohla pobavit ironičnost toho, že přivodil prospěšné změny. Každopádně už se nevrátil,“ a zde se zběžně střetli pohledem, „aby doladil a přitvrdil kurz, jak bylo jeho zvykem, a situace se pak vyvíjela samovolně.“

„Jak tam na tom jsou, po tom všem?“

„Bídně,“ řekla, „když si vezmete, že jsou stále ve hře všechny ostatní určující principy a podněty. A teď tam navíc ještě mají blízkovýchodní krizi s drastickým a okamžitým globálním dopadem. Pomineme-li však toto, žene je to do stejného mlýnku na maso jako předtím nás, jen pod tupějším úhlem.“

„Jste tam i vy, v tom novém štěpu? Myslím vaše štěpové já?“

„Zřejmě ano,“ odpověděla, „jako malé dítě. Zjistila jsem, že nejlepší je po tom nepátrat.“

„Jistě,“ odtušil Netherton. Takový zážitek si ani nehodlal představovat.

„Požádala jsem Ash, ať vás seznámí s tím, co už jsme tam podnikli.“

„Ta v tom jede taky?“ Doufal v opak, byť nesměle.

„Od počátku.“

„Jak milé,“ prohlásil Netherton odevzdaně a natáhl se pro další dílek sendviče.

5

SITUAČNÍ POVĚDOMÍ

Na hřebeni parku Dolores Verity zauvažovala, jestli je z vyvýšeniny vidět věžák na Montgomery Street, kde jí Gavin poprvé popsal výrobek, z něhož se vyklubala Eunice.

Ne že by ho poznala, kdyby ho viděla.

Výhled na město nenabízel žádné obličeje, které by Eunice mohla identifikovat, ale kurzor se změnil v bílé kolečko a teď těkal po městském panoramatu a zaměřoval pluskem nějaké neviditelnosti ve vzduchu. „Ptáci?“ zeptala se Verity.

„Drony. Jak ses dala dohromady s Gavinem?“

„Před tejdnem brnknul. Představil se. Bavili jsme se, pak jsme si vyměnili e-maily. V pátek jsme zašli na oběd. Dneska ráno mi zavolal, jestli se u něj nechci zastavit a probrat práci.“

„Jak vysoko tam maj strop, ve vstupní hale?“

„Proč?“

„Určitě tak vysoko, aby se nedalo poznat, jestli je z bronzu nebo z plastu. Abys měla dojem, že se tam vydělává. Jak probíhala ta schůzka?“

„Ochranka mě posadila do výtahu a přednastavila šestadvacátý patro. Na iPadu jsem jim podepsala návštěvnickou dohodu o zachování mlčenlivosti. Nahoře mě kluk s černýma tunelama v uších odvedl ke Gavinovi. Všude byly startupničky.“

„Co všude?“

„Kykatky. Vzdušný rostliny. Můžeš je přilepit tavnou pistolí třeba ke žlabům na kabely, kamkoli. Vyžijou z mála. Jako spousta lidí ve startupech, jak říká Joe-Eddy.“

„A co říkal Gavin?“

„Popsal mi výrobek, dohodli jsme se na platu a pak jsem podepsala smlouvu a endéáčko speciálně pro tenhle projekt.“

„Jako co?“

„To, co dělám. Konzultování prototypu něčeho, co vyvíjej.“

„A to je?“

„Ty,“ odpověděla Verity, protože si řekla, že už může rovnou vyložit karty na stůl, „pokud mi teda nevalil šrouby do hlavy.“

Žádná odpověď.

„Možná ne prototyp,“ dodala. „Možná spíš něco jako alfa build.“

Ticho se protahovalo. Pokud tam byly ještě další drony, Eunice už se s nimi neobtěžovala a z kurzoru se zase stala nehybná šipka na obloze.

Verity se otočila a zadívala se zpátky tam, odkud přišli, k Valencia Street. Jeden z dvou mladých skejťáků, co se pod ní v parku hrbili na lavičce, vydechl z vaporizéru překvapivě hutný obláček bílého dýmu jako zimní lokomotiva v nějakém starém filmu.

„Promiň. Asi si teď připadáš divně. Jestli jsi to, co říkal Gavin, tak jsi fakt hodně daleko.“

„Myslíš?“

„Podle našeho rozhovoru určitě.“

„Vygoogli si ,tulpa‘,“ řekla Eunice, „a dostaneš ztělesněnou myšlenku z tibetskýho okultna. Nebo lidi, co si vymysleli imaginární kámošku.“

„Už jsem si to googlila.“

„Nepřipadám si zrovna kdovíjak tibetsky. Vymyšleně možná, ale jak to mám poznat?“

„Mluvil o tobě jako o laminárním subjektu. To jsem si taky vygooglila, na odchodu.“

„Počet výsledků nula,“ oznámila Eunice.

„Pro něj to něco znamenalo. Taky používal výraz ,laminy‘. V množným čísle.“

„Pro co?“

„Nevím to přesně, ale výrobek, což znamená tebe, označil za multiplatformní autonomní avatar, co se bude individuálně přizpůsobovat uživatelům. Cílovka využívá na pokročilejší úrovni virtuální realitu, rozšířenou realitu, hry a vymakanější sociální sítě. Účelem je prodávat unikátní superavatary, kus od kusu. Takovou digitální zmenšeninu, která za uživatele zaskočí, když se nemůže připojit na internet.“

„Proč ji neudělali podle tebe?“

„Podle mě to asi ještě neuměj. Ty jsi spíš něco jako pilotní projekt. Vyrobili jenom jeden a to jsi ty.“

„Podle někoho?“

„To neříkal.“

„Nějak se nám tady setmělo,“ pronesla Eunice po odmlce, „jak umírá to světlo a tak.“

„Promiň.“

„Jdeš zpátky ke kámošovi? José Eduardo Alvarez-Matta, nájemce. Konzultant přes informační bezpečnost. Přítel?“

„Kámoš,“ odpověděla Verity. „Pořád jsme se setkávali u stejnejch projektů.“

Vydala se po pěšině zpátky. Skejťáci už byli titam, jako by si je vymyslela. Pouliční lampy se rozsvěcely a tvořila se kolem nich slabá kola. Jednou slyšela někoho říkat v tom výčepu na Van Ness Avenue, že ta mlha obsahuje rtuť, ale teď už jí přišlo zbytečné dělat z toho kdovíjakou vědu, když tady nedávno měli znečištěnější ovzduší než v Pekingu.

„Jestli tohle všechno skutečně vysílá nějaká svině na YouTubu,“ řekla Eunice na odchodu z parku, „tak jsem teda asi výplod představivosti.“

Verity sledovala, jak kurzor nahlíží do vnitřku každého zaparkovaného auta, které míjely, a pak se přesouvá vzhůru, výš po obou stranách ulice, jako by očekával někoho v okně, na střeše. „Poznáš, na co se dívám, Eunice?“

„Sleduješ kurzor.“

„Proč koukáš do aut?“

„Situační povědomí.“

„O čem?“

„O situaci. Pozorování, zorientování, rozhodování a jednání.“

Na Valencia Street, když zahýbaly k Sigmě a k Joe-Eddyho bytu, Eunice sejmula obličej nějakého mladíka s tmavými vlasy ostříhanými na ježka, který seděl skrčený na sedadle spolujezdce jinak prázdného béžového fiatu. Když procházely kolem něj, zvedl hlavu. Tvář měl zdola nasvícenou mobilem. Verity vyhlížela prodejnu džín pro fajnšmekry, ale pak si uvědomila, že ještě nedošli k Sigmě a džíny tudíž budou až dál.

„Máš evakuační zavazadlo?“ zeptala se Eunice.

„Už rok nebydlím ve svým. Svůj byt pronajímám. Většinu věcí tam mám schovanou ve sklepě. Jinak si ani nevybaluju. Počítá se to?“

„My jsme mívali evakuační zavazadla i v evakuačních zavazadlech,“ poznamenala Eunice, „podle toho.“

„Podle čeho?“

„Kam jsme měli namířeno.“

„A kam jste měli namířeno?“ To už míjeli ty japonské džíny a k Joe-Eddymu to pořád ještě bylo půl bloku od nejbližší křižovatky.

„Nemám tušení.“

Tak liminalita doprovázející novou zakázku už definitivně pominula, říkala si Verity, ale rozhodně ne tak, jak doufala. Místo toho ji vystřídal jiný pocit, naprosto neznámý.

Další přechodovost, ale mezi čím a čím, to netušila.

6

DALSTON

Netherton předtím navštívil Ash jen jednou, ale tehdy to ještě nevěděl. Jeho kamarád Lev Zubov, její tehdejší zaměstnavatel, ho tam vzal na její večírek předtím, než se seznámili s Lowbeerovou, a tím pádem dost dlouho předtím, než Ash začala pracovat výhradně pro ni. Jednopatrová průmyslová stavba, schovaná za blokem viktoriánských řadových domků poblíž Kingsland High Street.

Samozřejmě byl opilý, jako tehdy býval skoro pořád, a tak si z té budovy a vlastně i celé návštěvy pamatoval jenom dva velké obdélníkové stropní světlíky, táhnoucí se po obou stranách nízké sedlové střechy z jednoho konce na druhý.

Teď otevřela modré dveře její roboželvuška, takový osminohý mýval ve starožitném protichemickém oblečku. Hlavu měl nehezky předkožkovitě zvrásněnou, uprostřed se zubatým kruhem vyrobeným patrně z oceli vyleštěné do zrcadlového lesku. Budil dojem, že k němu vzhlíží, přestože neměl oči. „Nethertone,“ řekl jejím hlasem, „pojďte dál.“

„Děkuju.“ Ash si bota občas brala s sebou do práce, do Lvova domu v Notting Hillu. Nethertona nakonec nevytáčel tolik jako její miniaturní luskouni, na nichž mu vadilo hlavně vlnivé kmitání jejich fáborkovitých jazyků.

Vydal se za ním a uslyšel, jak se za ním dveře zavřely a zamkly.

Vstoupil do široké chodby, v níž po obou stranách plápolaly svíčky v zaprášených sklenicích a vrhaly na bílé stěny pohyblivé matné stíny.

Roboželvuška měla nečekaně efektivní chůzi, při níž drápy podobné hákům na maso tlumeně cvakaly na betonové podlaze.

Vnitřek byl postavený do tvaru písmene L, přičemž chodba byla kolmá na mnohem větší prostor, ten se střešními okny, který si Netherton vybavoval. Ash na něj čekala hned za rohem, v plandavých kalhotách, hnědém chitinovém náprsním krunýři sahajícím skoro až k bradě a oválných brýlích s černými skly. Aspoň že nebyla vidět její pohyblivá tetování.

„Jednou jste tady na ně na večírku promítala nějaké abstraktní vzory,“ pronesl a ukázal na dvojici obřích světlíků.

„Výhled, jaký mohl být pozorovatelný při náletech luftwaffe. Světlomety, záblesky protiletecké palby, velká vizuální vytíženost.“ Za ní, na druhém konci místnosti, stála jakási zřejmě houbovitá, pseudoprimitivní stavbička, před níž byl zaparkovaný černě se lesknoucí starožitný motocykl. Vedle ní stůl, zavalený spoustou dalších jejích krámů. Doufal, že nebude muset do té odpudivě vyhlížející chýše vejít, ale věděl, že to od ní očekávat nemůže. „Byl jste se někdy poslední dobou podívat v okrese?“ zeptala se. Měla na mysli první štěp, kterého se Lowbeerová ujala.

„Ne od chvíle, kdy se nám narodil syn.“

„Blahopřeju.“

„Děkuju. Vy jste tam byla?“

„Naposledy když Flynnin bratranec kandidoval na prezidenta. Teď mě zaměstnává ten nový.“ Odložila tmavé brýle a Netherton s údivem zjistil, že si dala odstranit svou nejodpornější tělesnou modifikaci. Zatímco předtím se její šedivé oči honosily zdvojenými duhovkami, umístěnými nad sebou, teď už byly normální. „Co vám o něm řekla Lowbeerová?“

„Dál v čase než okres, hůř se s ním komunikuje. Vespasián navázal kontakt a pak se stáhl s úmyslem vrátit se později.“

„To mu ovšem definitivně zatrhla,“ poznamenala Ash, „když zjistila, že jeho koníčkem v podstatě bylo dělat zlého boha. Jelikož se jeho návratu do posledního jím iniciovaného štěpu podařilo zabránit, referendum o brexitu i americké prezidentské volby dopadly naopak. Čaj?“

„Moc rád, díky,“ odpověděl. Nesnášel čaj a zvlášť ten její. Buď bude hnusně bylinkový nebo přehnaně ruský.

„Pojďte.“

Drápy roboželvušky vydaly jakýsi zvuk.

Otočil se a uviděl ji, jak sedí na zadních dvou párech nohou a tváří se, že ho pozoruje.

Nevšímal si jí a následoval Ash přes celou místnost ke stolu zaplněnému jejím okázale prehistorickým haraburdím.

Nejvyšším předmětem ze všech byl samovar.

Naplnila malý cínový šálek a podala mu ho. Byl nepříjemně horký a ozdobený andělíčky s vyloženě lebkovitými hlavami. „Džem?“

„Ne, díky.“

Natočila si podobný šálek a zašlou stříbrnou lžičkou si do něj přidala malinový džem.

„Nedělalo vám někdy starosti,“ zeptal se a okamžitě té otázky zalitoval, „že kleptoklany by mohly zahlížet na tuhle její zvláštní zálibu, s níž jí oba pomáháme?“

„Oni ji potřebují,“ odpověděla Ash. „Tak moc, že se neodhodlají k ničemu jinému než k zahlížení.“ Usrkla čaje. „Nemluvě o strachu, který v jejich kultuře nevyhnutelně budí jako nezávislá interní strážkyně pořádku pověřená odhalováním a odstraňováním případných narušitelů. Ale vám ano? Dělá vám to starosti?“

Zadíval se na šálek, který sám o sobě vypadal ještě jedovatěji než odvar v něm obsažený, a pak zase na ni. „Když jsme spolupracovali, pořád ještě jsem pil. Občas mě napadlo, že by mě ta možnost měla znepokojovat, ale byly tu naléhavější problémy. Teď samozřejmě musím brát ohled na rodinu.“

„Není to nelogická obava. Sama jsem jí také položila přesně tuhle otázku, víckrát. Vždycky odpovídá tím, co jsem vám teď řekla.“

„A vám to stačí?“

„Věřím, že můžeme reálně počítat s ochranou. Taky ale věřím v to, o co se s těmi štěpy pokouší. Neexistuje nic, co bych dělala radši.“

„Děkuju,“ odpověděl Netherton. Moc ho to neuklidnilo. „Jsem zvědavý, co mi řeknete o tom novém štěpu.“

„Přesuňme se do jurty,“ navrhla. „Je lépe zabezpečená.“

Při těch slovech vyhledal útočiště v čaji, přičemž si okamžitě a bolestivě spálil jazyk.

7

STOVÁKY

Verity si hned po příchodu dala horkou sprchu, ale nejdřív uložila brýle od Tulpagenics do lékárničky.

Když vylezla ze sprchy, zabalila si vlasy do Joe-Eddyho napodobeniny disneyovské dětské plážové osušky se španělskou verzí malé mořské víly a pak si oblékla čokoládově hnědý taktický froté župan, který mu věnovala, suvenýr z nějakého korporátního víkendu v jihoarizonských pouštních lázních. Vybavilo se jí, jak se ve vstupní hale prohrabávala košem s pozornostmi podniku a hledala velikost XL, zatímco Stets už se nemohl dočkat, až bude moct odsvištět prvním vrtulníkem pryč.

Taktický županu přezdívali kvůli džedájské kapuci a kapsám na laptopy na obou bocích.

Nepamatovala si, co má představovat logo vyšité šarlatovou nití, protože Stets do nich nakonec neinvestoval.

Nebylo poznat, jestli ho Joe-Eddy vůbec někdy nosí, ale to asi znamenalo, že ne. S osuškami si nedělala starosti, protože jich měl celou paletu zabalenou ve smršťovací fólii, rovnou z čínské továrny, a tak si vždycky brala novou.

Vytáhla brýle z lékárničky a nasadila si je. Přitom si vzpomněla, že sluchátko s mikrofonem má v kabelce pověšené na dveřích do koupelny, ale to už se nad rozostřeným odrazem vyšívaného loga v oroseném zrcadle objevil kurzor.

Tys tam pracovala?

Bělostná helvetica před jejím zamlženým obrazem. „Už si ani nepamatuju, jak se to jmenovalo. Ale takhle mám pocit, že bych ti asi měla odpovídat esemeskou.“

Nasaď si sluchátko.

Vyždímala si vlasy v osušce, rozbalila ji, zkontrolovala, jestli má pravé ucho suché, posunula si ji na ramenou a vytáhla sluchátkovou sadu z kabelky.

„Tak co?“

„Už jsem starší.“

„O dvě hodiny,“ nadhodila Verity, „od chvíle, kdy jsme se potkaly?“

„Ne když připočteme multitasking.“

„Na čem ještě pracuješ?“

„K tomu nemám přístup. Kolik je tady pokojů?“

„Obývák, ložnice, kuchyň, koupelna. Podívej.“ Nazula si Joe-Eddyho žabky, které jí byly moc velké, stáhla kabelku z háčku, otevřela dveře a vydala se do ložnice, kde rozsvítila stropní světlo, šišatou drátěnou kouli obalenou bílým hedvábným papírem.

„Černý povlečení, jo?“ Kurzor nad postelí.

„V jeho případě spíš proto, aby nemusel tak často prát. Já si beru gauč, když tady spím.“

„Tu bílou velrybu? To už radši černý povlečení.“

Kurzor na šatní skříni.

Přešla k ní a otevřela ji. Skrývaly se v ní tři viditelně zaprášené černé obleky na prověšených drátěných ramínkách. V životě neviděla, že by Joe-Eddy nosil oblek a neuměla si ho v nich představit. Mezi nimi, pověšený na stejné dřevěné tyči plné třísek, její stařičký vak na obleky značky Muji, neotevřený, model, který už se nevyrábí. „Tohle by asi bylo moje evakuační zavazadlo.“

„Utíká se s tím blbě?“

„Už jsem s tím párkrát běžela odletovou halou. A stihla letadlo. Dá se složit, ze tří stran jsou zipy.“

„Dám na tebe,“ pronesla Eunice, „ale teďka musíš sejít dolů k domovním dveřím.“

„Takhle teda určitě ne,“ prohlásila Verity v županu, žabkách a s mokrými vlasy pod malou mořskou vílou.

„Nepůjde dál. Jenom ti něco předá.“

„Kdo?“

Zvonek zazvonil, zrovna když jí Eunice otevřela v náhledu videopřenos zabíraný pod ostrým úhlem. Verity poznala okraj vchodu do obchodu v sousedním domě, kde doplňovali tonery do tiskáren, i když nikdy neviděla, že by měli otevřeno. Většinu náhledu zabírala hlava, tmavé vlasy ostříhané na kratičkého ježka. Z daného úhlu byla vidět jen lícní kost.

„Joe-Eddyho kamera,“ oznámila Eunice. „Ještě má jednu za kuchyňským oknem. Uvnitř žádnou.“

„Já tam dolů nejdu.“

„Kluk může přijít o život, když tam takhle postává s tím, co nám nese. Udělej to pro něj.“

„Nechce se mi,“ řekla Verity, ale upravila si župan a zahalila se do něj důkladněji, i když teď měla jednu obří froté kapsu na břiše jako klokan. Utáhla pásek a zavázala ho na dvojitý uzel, doťapkala do obýváku, odemkla, vyzula se z žabek, vykročila na podestu a sešla po schodech.

„Zamkni dveře a zasuň zástrčku, než to odneseš nahoru,“ ozvala se Eunice.

Dveře na ulici byly špinavé, bílé a povzbudivě pevné. Poprvé v životě zkusila vyhlédnout hotelovým kukátkem, které do nich bylo vsazené. Nebylo jím nic vidět. Odemkla, odsunula zástrčku a otevřela.

Zase on. Když při zpáteční cestě vycházely na Valencia Street. Zdola nasvícený mobilem, ve fiatu 500. Podal jí něco, co vypadalo jako nafukovací turistický polštářek v obalu z ripstopového nylonu, olivově zeleném. Zvedla oči, ale on už se otáčel k odchodu.

Zavřela dveře, zamkla bezpečnostní zámek, zasunula zástrčku a vyrazila zpátky po schodech. Z polštářku se vyklubal stahovací termovak, dost velký na péřovou vestu, ale obsahoval něco pevného. „Co v tom je?“ Vyšla na podestu.

„Stováky,“ odpověděla Eunice.

„Cože?“

„Stovky.“

Verity za sebou zamkla dveře od bytu.

Přistoupila k ponku a položila vak na elektronickou veteš.

„Stovky čeho?“ zeptala se a zapnula rezavou stolní lampu s ohebným ramenem.

„Stodolarovky. Tisíc jich je.“

„To si ze mě děláš prdel, ne?“

„Sto litrů.“

„Kdes to vzala? To je levárna.“

„Z jednoho anonymního účtu, v Curychu. Nějak jsem věděla, že tam je, jak se k němu dostat a jak to dostat sem. Je tam mnohem víc, ale kdybych to zkusila znovu, tak by po nás vystartovali.“

„Kdo?“

„Co já vím.“

„Kdys to všechno stihla?“

„Začala jsem, když jsme se dívaly z okna. Než jsme odešly do parku, už to byly body.“

„Body?“

„Za častý lety. Prodávaj se a nakupujou po celým světě. Těžko vysledovatelný. Přeprodala jsem je do Oaklandu za štos dobíjecích karet. On čekal v autě na doručení, když jsme šly kolem. Od oaklandský party, co si ty karty dala proplatit. Přitom jsem si s ním esemeskovala.“

Verity se zadívala na zelený vak. „Tos stihla od chvíle, kdy jsem tě zapnula?“

„Vybrala jsem víc, ale dostat to sem tak narychlo znamenalo hodně si připlatit.“

Verity se přehrabala v krámech na ponku.

Butanové páječky, sklenice od arašídové pomazánky plná propisek, vypálené elektronky připomínající složitě vypouklá zrcadla z leštěného grafitu. Našla zelenobílou lepenkovou krabici, kterou hledala, něco jako průmyslové balení papírových kapesníčků. Rukavice na jedno použití. Jednu vytáhla a navlékla si ji. Druhou rukou si stáhla z ramene malou mořskou vílu, uchopila ripstopový vak do tenké ručníkoviny a začala se potýkat s pružinovou plastovou zarážkou na stahovací šňůrce. Neelastická rukavice jí byla velká a připomínala spíš svačinový sáček ve tvaru ruky.

„Sto litrů nic není. Vidělas někdy milion v hotovosti?“ zeptala se Eunice.

„Neopovažuj se mi sem tahat další prachy.“

„Milion ve stovákách váží deset kilo. Kdybys chtěla ušetřit na váze, ber radši švýcarský tisícifrankovky.“

Verity vytáhla svazek rukou v sáčkové rukavici.

Klidný portrét Benjamina Franklina přetínala červená gumička. „To je levárna, takový peníze. Víš to?“

„Dávaj nám působnost.“

„Působnost?“

„Schopnost jednat,“ upřesnila Eunice.

„Jak jako?“

„Když třeba budeme muset něco koupit.“

„Jako co?“

„Něco za hotový.“

„Koukej vyklopit, o co tady jde,“ opáčila Verity, „jinak tohle,“ zvedla zelený vak, „poputuje zpátky na ulici. Někdo vyhraje missionskou verzi loterie, až bude vybírat popelnice, a nic z toho nebude můj problém. Včetně tebe.“

„Nemůžu. Zatím.“

„Proč ne?“

„Nevím.“

„Tak půjdeš zpátky do tašky, ve který mi tě dali. Vypnutá. A potom zpátky do Tulpagenics. Mesíkem. S mojí výpovědí.“

„Ne že bych ti to nechtěla říct.“

„Ty nevíš, co se tady děje, nebo proč?“

„Ani hovno.“

„Tak to věděj oni. Gavin. Tulpagenics.“ Upustila vak do Joe-Eddyho bince, položila na něj vytáhnutý svazek stodolarovek a stáhla si rukavici. „Oni si tohle všechno nahrávaj. Musej, jestli jsi to, co tvrdí Gavin. Proprietární software. Tenhle rozhovor probíhá prostřednictvím dalšího proprietárního softwaru, co běží na jejich hardwaru. Ať už si myslíš, že máš za lubem cokoli, oni už to věděj.“

„Nevím, co mám za lubem,“ odpověděla Eunice, „ale oni věděj prd. K ničemu z tohohle je nepouštím.“

„Nejenže jedeme na jejich systému, ale ty jsi jeho součástí.“

„Vědí, že jim tohle zamlčuju. Ale nevadí jim to, zatím, protože potřebujou, aby by mi to pálilo. A maj tebe, abys jim pak podala hlášení.“

„Ty jim tohle zamlčuješ? Jak?“

„Něco ve mně to umí. Neslyšeli jediný moje nebo tvoje slovo od chvíle, kdy jsem sem dorazila.“

„Dokud jsem tě nepustila,“ řekla Verity, „myslela jsem si, že jsem našla způsob, jak vysmahnout z Joe-Eddyho gauče.“

„Mám ti zarezervovat místo?“

„Kde?“

„V hotelu.“

„Nechci tvoje pofidérní prachy. Chci ty jejich. Ty můžu přiznat finančáku. Ty od tebe ne, ať vážej kolik chtěj. Teď mě omluv. Musím si vysušit vlasy.“

Přitáhla si osušku k ramenům a vrátila se do koupelny.

„Jenom se snažím pomoct,“ pronesla Eunice.

„Proč?“

Stoupla si před zrcadlo a vyvlékla z háčku u umyvadla Joe-Eddyho velký černý fén.

„Protože v tom jedeš kvůli mně.“

„Možná bych v tom neměla jet.“

„Ale jedeš. Protože o mně víš. Když s tím sekneš a vrátíš mě, pořád o mně budeš vědět a oni budou vědět, že víš.“

Verity přecvakla spínač na fénu a začala si vysoušet vlasy.

Buď v klidu. Můžeme to probrat.

„Buď si v klidu sama,“ odsekla Verity do hukotu fénu.

8

RADOSTNÉ VÍTĚZSTVÍ

Jurta, jak tomu říkala Ash, se ukázala být ještě horší, než by si Netherton uměl představit, jelikož byla, jak zjistil hned ve vchodu, celá vystlaná její živoucí naklonovanou pokožkou. Sinalá step, v níž se potulovaly, pásly a plížily jednoduché černé kresbičky, animovaná tetování, která mu lezla na nervy, když spolu pracovali. Vzhledem k odtunění jejích očí předpokládal, že už je nenosí, a tak pro ně vytvořila tuhle rezervaci, kde každý znázorněný živočich představoval jedno vyhynutí v antropocénu. Měl dojem, že všechna ta tkáň vydává teplo a vlhko, ale snažil se na to nemyslet, když se usazovali na nerovné vrstvě vybledlého koberce.

„Vytěžily jsme schůdné provizorium,“ začala, jakmile našla na úpatí jednoho hrbolu na koberci rovné místečko pro čaj, „z toho mála, co je tam k dispozici.“

„S tímhle štěpem se obecně komunikuje těžko?“

„Proto je to provizorium schůdné. Je navržená pro nezávislost.“

Netherton se přistihl, že se jí dívá na oči. „Tyhle vám sluší,“ řekl, čímž překvapil sám sebe.

„Děkuji.“

„Muselo to být nelehké rozhodování.“

„Mám novou známost,“ odpověděla mu skoro až stydlivě.

„Přeju to vám oběma. Ale nenechte se prosím vyrušovat.“

„Je to překvapivě vyspělý produkt rané militarizace strojové inteligence,“ pronesla. Se svou bledostí dokonale splývala se stěnou. Měl dojem, že se jí oči a žlutozelené rty vznášejí jako nějaké netělesné šklíbovské gotičce pod hadovitým černým oblakem antiúčesu. „Máme sklon předpokládat, že jejich usilovná snaha o digitalizaci souvisela s uchováním individuálního vědomí těch, kdo si ji mohli dovolit, ale armáda tím sledovala meritokratičtější cíl. Chápali ji jako klonování komplexně specifických škál dovedností. Nikoli osobnosti, ale odbornosti.“

Přikývl a doufal přitom, že nemá moc skelný pohled.

„Existovali například jedinci zběhlí v řízení toho, čemu říkáme oblasti s konkurenční správou, tedy takové, v nichž zločinecké organizace nebo extremisté mají nad daným územím větší moc než kterákoli vláda. Náš laminární subjekt ve štěpu vychází z podobně kvalifikované osoby.“

„Laminární?“

„Technický termín, ale nepodařilo se nám o něm skoro nic zjistit. Oblasti s konkurenční správou byly složitě nestálá prostředí, v nichž se dalo snadno přijít o cenné terénní operativce. Tak vznikl program nahrazování těchto operativců autonomními umělými inteligencemi, přenášenými přímo do taktických brýlí místních branců. Černá skříňka, soběstačná, v batohu, určená k řízení zvláštních operací. Nábor tajných agentů, zajišťování úkladných vražd...“

„Byly účinné?“

„To nevíme. Náš subjekt je zřejmě navzdory zjevné vyspělosti dané platformy jedním z vůbec prvních prototypů.“

„Měli jsme ten program i u nás?“

„Nenašli jsme o něm jedinou zmínku.“

„Vy s ním jste ve spojení?“

„S ní. Vzhledem k technologické nesouměřitelnosti je spíš něco jako agentka, jejímiž nadřízenými jsou postavy, o nichž se jí opakovaně zdá.“

„Poeticky řečeno,“ poznamenal.

„Do jaké práce?“

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7

8