Přeložil Štěpán Jindra

THE LAST CHAIRLIFT

Copyright © 2022 by Garp Enterprises, Ltd.

Translation © Štěpán Jindra, 2024

ISBN 978-80-207-2241-6

Obsah

I. část

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

II. část

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

III. část

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

Deanu Cookovi

Je-li mi souzeno zemřít,

temnotu pojmu za nevěstu

a sevřu ji v náručí.

William Shakespeare, Něco za něco

I. část

Rané příznaky

1

Nenatočený film

Matka mi dala jméno Adam, však víte podle koho. Vždycky říkala, že jsem pro ni jediný a nejdražší. Pár jmen jsem pozměnil, to svoje ale ne, a ponechal jsem i název hotelu. Hotel Jerome je opravdový – a je to skvělý hotel. Jestli se někdy vydáte do Aspenu, měli byste se tam ubytovat, pokud si to teda můžete dovolit. Ale jestli se vám stane něco podobného, co se přihodilo mně, to byste si radši měli sbalit kufry. Na hotel Jerome to ovšem neházejte.

No ano, jsou tam duchové. Ne, nemám na mysli takové ty duchy, o kterých jste možná slyšeli, že v hotelu Jerome straší: nezapsaný host v pokoji 310; utonulý desetiletý chlapec, co se třese zimou a zas se vytrácí tak rychle, že po něm zůstávají jen mokré ťápoty; zhrzený horník ze stříbrných dolů, jehož přízrak bloumá chodbami a vydává slyšitelné vzlyky; půvabná pokojská, co se propadla ledem na blízkém rybníku a čas od času se objevuje (přestože zemřela na zápal plic), aby upravila lůžkoviny na postelích. Tyhle duchy já obvykle nevídám. Neříkám, že neexistují, ale zahlédl jsem je jen zřídkakdy. Ono to totiž není tak, že každého ducha můžou vidět všichni.

Moji duchové se mi jeví zcela zřetelně – jsou velmi skuteční. Některým jsem změnil jména, ale z podstatných věcí, jež se těchhle duchů týkají, jsem nezměnil ani jedinou.

Já tedy duchy vidím, ale ne každému je to přáno. A pokud jde o duchy samotné, co se jim stalo? Jinými slovy, co z nich ty duchy udělalo? Ne každý člověk se po smrti stane přízrakem.

Ono je to ještě složitější, protože já vím, že ne všichni duchové jsou mrtví. V určitých případech může být z člověka duch, a přitom je ještě napůl živý – umřela z něho jen nějaká významná část. Přemítám, kolik z těch napůl živých duchů si asi tak uvědomuje, co to v nich odumřelo, a jestli pro duchy existují nějaká pravidla – ať už jsou mrtví, nebo živí.

„Můj život by vydal na film,“ slýcháváte, jak lidi říkají, ale co tím vlastně chtějí vyjádřit? Nemyslí tím, že jejich život je až příliš neuvěřitelný na to, aby mohl být skutečný – příliš neuvěřitelně dobrý, nebo naopak mizerný? Výrok „Můj život by vydal na film“ znamená, že podle mínění těchto lidí filmy postrádají realističnost, a naopak je v nich toho víc, než co člověk může od života čekat. „Můj život by vydal na film“ znamená, že podle mínění dotyčných se jejich žití odvíjelo natolik mimořádně, že by se dalo zpracovat jako film. Znamená to, že podle svého úsudku měli život buď mimořádně požehnaný, nebo mimořádně prokletý.

Jenže můj život film je, a nikoli z obvyklých důvodů, že bych sám sebe vynášel do výšin nebo se naopak bolestínsky litoval. Můj život je film, protože jsem scenárista. Jsem v prvé řadě romanopisec, ale dokonce i když píšu román, funguje u mě vizualizace – vidím před sebou, jak se příběh odvíjí, jako by už zfilmovaný byl. Jak už se to některým romanopiscům stává, i já znám názvy a zápletky románů, do jejichž psaní se ani nestačím pustit, protože na to je život příliš krátký; stejně jako řada scenáristů jsem napsal scénáře, které nikdy neuvidím zhmotněné v dokončených filmech. Vidět nenatočené filmy je moje živobytí, sleduju je dnes a denně. Ani můj vlastní život není nic jiného než další nenatočený film, který jsem už viděl – a který budu sledovat dál, zas a znovu.

Váš román někdo vydá, podle vašeho scénáře se natočí film – a tyhle knihy a filmy pak zase zapadnou. Schytáte nějaké mizerné i příznivé kritiky, anebo si třeba vysloužíte Oscara. Ať už se to seběhne jakkoli, nic netrvá věčně. Zato nenatočený film, ten se vás nikdy nepustí. Nenatočený film ve vás zůstane.

2

První láska

O Aspenu jsem prvně slyšel od mámy; to ona ve mně vzbudila touhu vidět hotel Jerome. Za to, že jsem se vydal do Aspenu, musím mámě poděkovat, nebo možná ne – a musím jí poděkovat, anebo možná ne, i za to, proč jsem tuhle cestu tak dlouho odkládal.

Vždycky jsem měl za to, že máma miluje lyžování víc než mě. A to, čemu věříme jako děti, na nás má zásadní vliv; to, co nás pronásleduje v dětství a dospívání, nás může dovést k tomu, že pak děláme pěkně nepředvídatelné věci. Máma mi ale řekla, že její první láskou bylo lyžování, a já jí to nevyčítám. Nelhala.

Moje matka byla skvělá lyžařka, ačkoli sama by o sobě něco takového nikdy neřekla. Když jsem vyrůstal, lidé kolem mě tvrdili, že máma se jako závodní lyžařka neprosadila; tím pádem své lyžařské výkony sama hodnotila přinejlepším jako „slušné, až ucházející“. Máma ale dělala celý život lyžařskou instruktorku – nejraději učila menší děti a jiné začátečníky –, a tak v ní její závodní neúspěchy nevyvolávaly žádnou hořkost. Jako dítě jsem nikdy neslyšel jedinou stížnost na to, jak je drobná – aspoň ne od ní. Zato od babičky a od tet Abigail a Marthy – máminých starších sester – jsem slýchal celou litanii stesků týkajících se máminy postavy.

„Váha znamená rychlost,“ zněl odsudek z úst tety Abigail. Sama Abigail byla statná ženská, obzvlášť v bocích – v lyžařských kalhotách měly ty její hovězí kýty ke štíhlosti vážně daleko.

„Tvoje máma prostě byla takový střízlík, Adame,“ řekla mi přezíravě teta Martha. „Na sjezd musí člověk vážit víc, než kdy ona vážila – máma byla čistě slalomářka, holka pro jednu disciplínu.“

„Prostě nebyla dost těžká!“ vyhrkla čas od času moje babička. Při těchto spontánních výlevech vždy roztáhla paže k nebi, pěsti zaťaté, jako by z toho snad chtěla vinit nebesa.

Ženy z rodu Brewsterových, včetně mámy samotné, své výroky s oblibou dramatizovaly, i když moje babička – Mildred Brewsterová, která se za svobodna jmenovala Batesová – vždycky tvrdila, že tohle předvádění je spíš než pro osoby z rodu Brewsterů příznačnější právě pro Batesovy.

Já jsem jí to věřil. Důkaz o tomto smyslu pro dramatičnost se zvolna vynořil v osobě mého dědečka Lewise Brewstera. Řekli mi, že kdysi býval ředitelem prestižní Phillips Exeter Academy, i když jen krátce, a aniž dosáhl nějakých převratných výsledků. Po celou dobu, kdy jsem pana ředitele Brewstera znal (takhle si přál být oslovován, a platilo to dokonce i pro vnoučata), už byl na penzi. Jako by snad coby emeritní ředitel, zasmušilý a strohý – bezmála až katatonický –, měl žít věčně. Zdálo se, že s ním jen tak něco nehne. Jeho smrt by musela přijít z nebes.

Můj děda nemluvil; on vlastně sotvakdy udělal vůbec něco. Dlouho jsem si myslel, že Lewis Brewster se jako ředitel školy ve výslužbě snad už narodil. Ať už kolem zaznělo nebo se udělalo cokoli, dědeček Lew, což bylo označení, jež nesnášel, na to odpověděl (pokud vůbec zareagoval) jen tak, že buď přikývl, nebo zavrtěl hlavou. Aby se nějak zabýval dětmi, včetně svých vlastních, to zřejmě bylo pod jeho úroveň. Pokud ho něco roztrpčilo, začal si žvýkat knír.

Když moje máma sdělila rodičům, že je v jiném stavu, já jsem zcela pochopitelně ještě nebyl na světě. Často mě napadalo, co na to asi tak pan ředitel Brewster řekl – ještě než jsem se to dozvěděl. Narodil jsem se týden před Vánocemi – 18. prosince 1941. A jak mi má neprovdaná matka často neúnavně opakovala, o deset dní jsem se opozdil.

3

Bližší známost

Moje máma patřila mezi ty návštěvníky biografů, kteří nedokážou odolat a srovnávají fyzickou podobu lidí ze svého okolí s filmovými hvězdami. Když na olympiádě v roce 1956 vyhrál tři zlaté medaile rakouský lyžař Toni Sailer, máma řekla: „Toni vypadá tak trochu jako Farley Granger v Cizincích ve vlaku“ – Hitchcockově filmu, na kterém jsme spolu byli. Máma patřila k Hitchcockovým fanouškům, ale cožpak se s Tonim Sailerem znala nějak blíž?

„Toni v Aspenu málem spadnul do otevřený důlní šachty!“ vyhrkla s vykulenýma očima. Pak mlela dál a dál o všech lyžařských vlecích, které stavěli, a o nových sjezdovkách, co se zařezávaly do úbočí Aspen Mountain. Říkala, že staré důlní výsypky a opuštěné budovy srovnávají buldozery se zemí, ale tu a tam se pořád ještě vyskytují odkryté šachty.

Stejně tak není jasné, jestli se máma znala s norským lyžařem Steinem Eriksenem; dodneška nevím, jestli se vůbec někdy aspoň setkali. Mistrovství světa FIS v alpském lyžování se v Aspenu konalo v roce 1950. „Po úvodní jízdě byl Stein na prvním místě,“ říkala mi máma o Steinovi, ale měla toho o něm na srdci ještě víc. A nemyslím tím jen její často opakované zmínky o jeho proslulé technice atakování slalomových tyčí opačným ramenem.

Mám tím na mysli chvíli, kdy jsme s mámou poprvé společně viděli film Shane – bylo to v roce 1953, takže mi bylo jedenáct či dvanáct –, a máma tehdy podotkla, že Stein Eriksen vypadá jako Van Heflin. „Ale Stein je hezčí,“ svěřila se mi a vzala mě za ruku. „A ty zas budeš vypadat jako Alan Ladd,“ ujistila mě, šeptem, protože jsme seděli v kině – byl to biograf Ioka v centru Exeteru –, před námi se postupně odvíjel děj Shane a násilí na plátně se stupňovalo.

Po chvíli jsem jí připomněl, že Alan Ladd je přece blonďák. Pokud vůbec budu v dospělosti připomínat nějakou filmovou hvězdu, určitě mi přece zůstanou hnědé vlasy. „Já tím chtěla vyjádřit, že budeš fešák jako Alan Ladd – hezounkej a drobnej,“ opáčila máma, a když zdůrazňovala slovo drobnej, tiskla mi ruku.

Moje tety a babička sice reptaly, že máma je příliš lehká na to, aby mohla úspěšně závodit na lyžích, ale já jsem měl za to, že ona sama se ze své drobné postavy těší. I to, že jsem byl malý já, pro ni znamenalo atraktivní rys. Proto jsem si ještě před pubertou Alana Ladda – samotářského, ale romantického střelce ze Shanea – cenil a představoval jsem si, že by se i ze mě mohl stát hrdina, anebo že bych tak aspoň mohl vypadat.

Kdoví jestli se máma v Aspenu dostala se Steinem Eriksenem do kontaktu (jakéhokoli druhu). Podali si vůbec někdy ruce? Vím, že se tam vypravila; schovala si lístky na autobus, i když jen z úseku mezi New Yorkem a Denverem. Nepochybuju, že v Aspenu v roce 1950 byla, ale na stupně vítězů zdaleka nedosáhla. Ženské disciplíny vyhrály dvě rakouské lyžařky, Dagmar Romová a Trude Jochum-Beiserová. Stein Eriksen, který ještě nebyl tak vyhlášenou hvězdou mezinárodního lyžování, skončil třetí ve slalomu mužů. Američtí závodníci na žádné medaile nedosáhli. To, že se mistrovství světa FIS v alpském lyžování pro rok 1950 konalo v Aspenu, lze snadno ověřit, nebylo to ale poprvé, kdy se v tomhle městě ocitla moje máma.

4

Zarytý nedouk

V roce 1941 se v Aspenu konalo národní mistrovství USA ve sjezdových a točivých disciplínách. Připadlo na víkend 8. a 9. března, pouhý měsíc před máminými devatenáctými narozeninami. Z tohoto výletu si žádnou autobusovou jízdenku neschovala – pokud tehdy vůbec nějaké autobusy z New Yorku do Denveru jezdily. Tvrdila, že se do Denveru dostala na vlastní pěst; řekla mi, že „zbytek cesty se svezla stopem s tlupou Vermonťanů“.

Že by to třeba bylo pár členů Mount Mansfield Ski Clubu? Nejspíš přátelé, se kterými již u Stowe lyžovala. Moje máma už krátce předtím vypadla z vejšky; nevydržela tam ani semestr. „Zkusila jsem to na Bennington College,“ znělo celé její shrnutí. Jen co napadl sníh, pustila se místo toho do lyžování.

Máma chodila lyžovat na Bromley Mountain, což bylo kousek od Benningtonu. Tohle lyžařské středisko otevřel v roce 1938 jeden ze synů zakladatele pivovaru Pabst Brewing Company. Když tam máma lyžovala poprvé, možná tam ještě měli jedinou sjezdovku – na západní straně hory – a vůbec netuším, co tam tak na Bromley mohli mít za vlek.

„První kotvový vlek postavili na úbočí mezi sjezdovkami Twister a East Meadow,“ říkala mi máma, jak si vzpomínám. Často mě zahrnovala různými statistikami o lyžařských střediscích, ale v průběhu let už jsem se v takových chvílích naučil vypínat pozornost.

Všechna děvčata Brewsterových jezdívala na letní tábor Aloha Camp u městečka Fairlee na břehu Moreyova jezera, údajně vůbec nejstarší dívčí tábor ve státě Vermont. Právě na zdejším letním táboře se moje máma spřátelila s lyžařkami ze Stowe. Z Bennington College frnkla tak rychle, jak jen to šlo. Nezdržovala se moc dlouho poblíž Bromley Mountain, aspoň ne tenkrát. S pomocí holek z tábora Aloha pak strávila svou první lyžařskou sezonu ve Stowe. Tak to pokračovalo i v průběhu čtyřicátých let a na začátku padesátých, kdy máma pomáhala v lyžařském středisku a postupně se seznamovala s Mount Mansfield. Od těch dob už lyžařské sezoně říkala „moje zimní práce“. Před mým narozením i po něm trávila větší část zimních měsíců ve Stowe. A tak jsem si připadal jako lyžařský sirotek.

Do července 1956, kdy mi bylo čtrnáct, jsem bydlel u babičky a emeritního pana ředitele. Do všeho, co se mě týkalo, v jednom kuse šťouraly moje všetečné tety. Byl jsem sice nemanželské dítě, ale nedostatečný dozor mi opravdu nehrozil. Měl jsem staršího bratrance a sestřenici, a tak jsem měl zajištěný stálý přísun ošacení po nich – aspoň z větší části klučičího.

Nora přísně vzato kluk nebyla. Byla to ovšem taková holčina-klučina, jak se říká tomboy. Dokud ji neposlali do dívčí školy v Northfieldu v Massachusetts, oblíkala se výhradně jako kluk. To bratranec Henrik byl opravdový kluk – a jak se postupně ukázalo, taky opravdový pablb. Teta Abigail a teta Martha se provdaly za dva Nory ze severního New Hampshire; moji strýcové Johan a Martin Vinterovi byli bratři. Rodina Vinterových podnikala v těžbě a hrubém zpracování dřeva. Pro strejdy Johana a Martina to však neplatilo – ti učili na Exeteru, a díky tomu se z mého bratrance Henrika stal na téhle akademii učitelský synek. Vzhledem k tomu, že Abigail a Martha byly dcery bývalého ředitele Phillips Exeter Academy, dospělosti dosáhly v době, kdy věnovaly pozornost mladým svobodným členům zdejšího učitelského sboru – jak si povšimla moje babička.

Naopak moje máma dosáhla dospělosti v době, kdy věnovala pozornost lyžování – anebo lyžařům. Těžko může někoho překvapit, že Johan a Martin Vinterovi byli lyžaři. Jak by taky ne! Jejich příjmení znamená v norštině „Zima“, a navíc vyrůstali v North Conway – městečku, nad nímž roku 1937 začalo fungovat lyžařské středisko Cranmore Mountain. Johan a Martin ani nečekali, až tam někdo postaví lanový lyžařský vlek. Ještě než se rozjely první vleky, oni už sjížděli svahy Cranmore v telemarkových obloucích. Ke skluznicím svých telemarkových lyží si připevnili kožešinu a před každým sjezdem si na nich svah pěkně vystoupali nahoru.

A takhle se holky Brewsterových – včetně mojí mámy, která z nich byla nejmladší – naučily lyžovat. Abigail a Martha poznaly mladé norské kantory v učitelském sboru na Exeteru, do party přibrali ještě moji mámu a vydali se na cestu železnicí Boston & Maine – „lyžařským vlakem“, jak tomu říkala má sestřenka Nora. Celá skupinka jezdila o zimních víkendech z Exeteru do North Conway, kde už na ně na nádraží vždycky čekal houf Vinterových.

A tak se stalo, že ve městě Exeteru – v pobřežní oblasti New Hampshire, kde nejsou žádné hory – zapustilo kořeny sjezdové lyžování. Brewsterovic děvčata a jejich norští příbuzní o zimních víkendech lyžovali. „Jezdili jsme na sever,“ říkala tomu máma. V době, kdy jsem se narodil, se už ze zimní sezony stala mámina zimní práce. Od svých čtyř let jsem rok co rok dostával úplně nové lyže, boty i hůlky. Avšak ať už bylo nového vybavení sebevíc – nemluvě o soukromých lekcích, které mi poskytovala máma –, očekávání se nenaplnila.

V raném věku, v klíčových formativních letech, jsem se totiž rozhodl, že budu lyžování nenávidět. Radši bych měl mámu, která by se mnou zůstávala doma, než takovou, co se rok co rok od půlky listopadu do poloviny dubna vydává někam lyžovat! Nechtěl jsem, aby mě učila lyžovat, toužil jsem po tom, aby mi byla nablízku. A jak líp jsem to měl dát najevo jako dítě a dospívající kluk? Byl jsem zarytě rozhodnutý, že se lyžovat nenaučím.

Jenže jak má nejmladší člen rozvětvené rodiny skvělých lyžařů vůbec dokázat, aby se něco takového nenaučil? Nebylo možné nenaučit se aspoň něco málo. Podívejte, lyžovat jakž takž umím, ale podařilo se mi to naučit náramně mizerně. Nikdo z rodu Brewsterových ani Vinterových by mě nikdy nenazval borcem. Zcela záměrně jsem průměrný lyžař.

5

Co se ale doopravdy stalo v Aspenu?

Máma se s tou sedmnáctiletou dívkou, která v březnu 1941 zvítězila ve slalomu při národním mistrovství na Aspen Mountain, docela určitě znala. Marilyn Shawová i přes své mládí rozhodně nebyla žádná začátečnice. Dívka, jíž říkali „Sněžné dítě“, se stala nejmladší sjezdařkou, která se kdy dostala do amerického ženského olympijského týmu. Za to, že olympijské hry v roce 1940 byly kvůli válce v Evropě zrušeny, Marilyn jistě nemohla. Moje máma, která s Marilyn Shawovou u Stowe určitě lyžovala, se s touto dívkou zřejmě nijak zvlášť nesblížila. Pokud už se o ní vůbec někdy zmínila, mluvila o ní jako o „Shawovic děcku“.

Obě lyžařky pocházely z Vermontu, musely se navzájem znát. A nebylo tu jenom tohle spojení s Mount Mansfield. Podle toho, co máma říkala, je obě trénoval Sepp Ruschp – rakouský lyžařský instruktor. Moje máma Seppa Ruschpa zbožňovala. „Zkoušku dělal v St. Christophu, pod dozorem Hannese Schneidera,“ řekla mi.

„Jakou zkoušku?“ zeptal jsem se jí.

„Oficiální rakouskou, státem certifikovanou tentononc, zlatíčko – no prostě zkoušku na lyžařskýho instruktora!“ vyhrkla.

Jak jen jsem mohl na spojení mezi Hannesem Schneiderem a Seppem Ruschpem zapomenout? Na přívratnou kristiánku, techniku provádění oblouku při sjezdu využívanou v oblasti Arlbergu – oblouk, který se stal nástupcem telemarku? Vzpomínám si, jak matka roztouženým hlasem prohlásila, že i přívratnou kristiánku jednou něco nahradí; a postupně na to taky došlo. Na sklonku šedesátých let už byla oblíbenější kristiánka snožná. Pamatuju si, jak mi máma říkala, že s tou svou zastaralou přívratnou kristiánkou vypadám, jako bych se s bídou zmohl na něco víc než plužení. Však taky tou dobou moje oblouky opravdu nebyly o mnoho lepší než zatáčení pluhem.

Přívratnou kristiánku pak definitivně zabily lyže s parabolickým vykrojením, co přišly s koncem devadesátek – aspoň máma to tak vždycky říkala, jak si vzpomínám. „Díky těmhle novým lyžím už bylo snadný vytáčet oblouky s nohama u sebe,“ tvrdila. „Dokonce i pro tebe, drahoušku,“ dodala a sevřela mi dlaň.

Nebylo pro mě žádným tajemstvím, že ten Rakušan Hannes Schneider přijel na Cranmore Mountain v North Conway ve státě New Hampshire v roce 1939. Sepp Ruschp, který se kdysi učil od Schneidera, dorazil na Mount Mansfield u Stowe ve Vermontu roku 1936. A jeden z někdejších Schneiderových žáků Toni Matt – Rakušan, co sjel šusem příkrou čelní stěnu Tuckermanova kotle (ledovcového karu na jihovýchodním úbočí Mount Washington v New Hampshire) a podle odhadů při tom dosáhl rychlosti přes 135 kilometrů v hodině – v roce 1941 na domácím mistrovství ve sjezdovém lyžování na Aspen Mountain vyhrál kombinaci i sjezd. Toni Matt se do Spojených států přestěhoval z Rakouska v roce 1938.

Máma se přesto o Tonim Mattovi a jeho výkonech na onom víkendovém šampionátu v Aspenu příliš nezmiňovala. Naopak jsem toho slyšel spoustu o „lyžařském vleku jako při vodním lyžování“. Máma tvrdila, že tamní vlek lyžaře vytáhl jen do čtvrtiny úbočí. „Zbytek cesty nahoru už se musel odšlapávat bokem ke svahu,“ vysvětlovala. Ale ne že by si na to stěžovala. Nijak nebrblala ani nad tím, že na úpravě svahu pro závody se podíleli i sami závodníci. „Každý přiložil ruku k dílu,“ znělo mámino shrnutí.

Tolikrát jsem slyšel jméno Jerome B. Wheeler, až mě to zpočátku mátlo; domníval jsem se, že jde o jednoho z lyžařů, účastníků na závodech. „Chudák Jerome,“ začínala máma obvykle jakékoli sdělení, které se ho mělo týkat. Podle toho, co jsem od ní slyšel o Roch Runu, první sjezdovce v Aspenu – pořádně náročné a nazvané podle švýcarského horolezce a experta na laviny Andrého Rocha –, jsem nabyl dojem, že chudák Jerome musel být nějaký lyžař, co na Roch Runu upadl a šeredně se potloukl.

Jenže máma měla na mysli „chlápka od Macyho“, jak taky Jeromu B. Wheelerovi říkala – myslela tím stávajícího prezidenta newyorského obchodního domu Macy’s. Jerome B. Wheeler byl Newyorčan, který se v Aspenu objevil v osmdesátých letech 19. století. Investoval tu do stříbrných dolů a postavil první huť. Společnosti Colorado Midland a Denver & Rio Grande rozpoutaly závody o to, které trati se dříve podaří dosáhnout Aspenu přes pásmo Kontinentálního rozvodí. Wheeler vsadil 100 000 $ na Colorado Midland. A když nastala prosperita – když se Aspen proměnil v bouřlivě se rozvíjející město –, Jerome B. Wheeler tu zaplatil výstavbu divadla a hotelu Jerome.

Kdybyste mámu slyšeli o Jeromu B. Wheelerovi vyprávět, mysleli byste si, že se s ním znala. Že se určitě oslovovali křestními jmény. „Chápej, byl to hrdina ještě z občanský války,“ říkala mi. „Jerome bojoval pod Sheridanem. Chudák Jerome byl plukovník, ale degradovali ho na majora, kvůli tomu, že neuposlechl nějaký pitomý rozkazy!“

„Jaký rozkazy?“ zeptal jsem se jí a propojil jsem si prsty na rukou.

„Co já vím – prostě blbý rozkazy!“ prohlásila máma. „Chudák Jerome pronikl za linii Konfederace. Zachránil pluk Unie – už umírali hlady! Nemačkej si ty ruce, Adame – máš je už i tak malý.“

„Chudák Jerome,“ to byla jediná slova, na která jsem se zmohl.

Jeroma pak čekalo pár let slávy, jenže stříbrná horečka posléze skončila krachem. Stříbro ztratilo postavení měnového kovu, přišel kolaps roku 1893 a doly byly uzavřeny. Ukončit činnost musela i Wheelerova banka. V roce 1901 vyhlásil Jerome B. Wheeler bankrot. Roku 1909 přišel kvůli nesplácení dlužných daní i o hotel Jerome. Ve Wheelerově opeře vypukl v roce 1912 požár. Roku 1918 chudák Jerome zemřel.

Barmanem v hotelu Jerome se stal někdejší obchodní cestující původem ze Sýrie – bylo to v „tichých letech“ úpadku tohoto luxusního hotelu. Tento syrsko-americký barman Mansor Elisha v roce 1911 hotel za částku odpovídající dlužným daním odkoupil.

„Je to tak smutný!“ vzdychala máma – myslela tím chudáka Jeroma a osud hotelu. „Teď je to tam jako v takovým ošuntělým penzionu, ale pořád se dá poznat, jak elegantní hotel to býval!“ O syrské rodině, která hotel Jerome převzala, tvrdila, že jsou to učinění světci. Říkala, že Elishovi vždycky vítali lidi z města. „Sám André Roch se v Jeromovi ubytoval na pět neděl,“ sdělila mi máma. Měla za to, že to jen potvrzuje její názor: pokud se tam slavný André Roch zdržel pět týdnů, hotel Jerome musel být nepochybně noblesní.

Za druhé světové války, kdy do Aspenu přijely na manévry zaměřené na činnost v zimním horském terénu lyžařské oddíly Desáté horské divize, jejich členové přespávali na zemi právě v hotelu Jerome. Až po letech jsem se dozvěděl, že se k mužům Desáté horské divize přidala i řada lyžařů ze Stowe. Nebyli to právě ti muži, které máma vídala na svazích Mount Mansfield? Je možné, že někteří z nich patřili i k té tlupě Vermonťanů, se kterými se tehdy svezla stopem cestou z Denveru do Aspenu v roce 1941. Neřekla mi to.

Příslušníkem Desáté horské divize byl i Toni Matt. Za druhé světové války se stal poručíkem a přidělili ho na Aleutské ostrovy. Když Toni Matt v roce 1941 vyhrál v Aspenu dva mistrovské závody, nebyl ženatý. Matt byl jen o pár let starší než máma – tou dobou mu mohlo být tak jedenadvacet dvaadvacet.

Viděl jsem pár fotografií Toniho Matta; vypadá trošku jako já. Vlastně si myslím, že se mnohem víc podobám Tonimu Mattovi než Alanu Laddovi, ale kdepak, o tom bych mámu nepřesvědčil.

„Tak v první řadě má Toni Matt tmavý vlasy,“ zdůraznil jsem mámě, „a má kulatější obličej než Alan Ladd – spíš jako já. Navíc Toni Matt nemá frňák do špičky jako Alan Ladd a nemá tak hustý obočí – má ho spíš podobný tomu mýmu.“

„Toni Matt nebyl nikdy hezkej, ne jako Alan Ladd – aspoň mně tak nepřipadal,“ dodala máma a nesouhlasně pokrčila rameny. „Ne tak, jak jsi hezkej ty, zlato,“ řekla mi.

Když jsem se jednou s mámou přel o Tonim Mattovi, jednoduše mě vzala za ruku a zmáčkla mi ji. Pak řekla – a do posledního slůvka se mi dívala do očí: „Kdybys byl syn Toniho Matta, lyžování bys miloval. Toni sjel bez oblouků čelní stěnu Tuckermanova kotle,“ připomněla mi. Dokonce znala Toniho čas v tomhle závodě na čtyři míle, od vrcholu k úpatí kotle. „Šest minut dvacet devět a dvě desetiny vteřiny,“ pošeptala mi máma, a nespouštěla ze mě oči. „Kdyby byl Toni Matt tvůj táta, nikdo by tě z lyží nedostal. A dej ty svoje ručičky od sebe, zlato.“

Jenže o tom víkendu 8. a 9. března si máma s někým mimořádně dobře porozumět musela. Nikdy nepřestala opakovat, že jsem se narodil s desetidenním zpožděním – téhož roku 18. prosince. Spočítejte si to. O víkendu, kdy Marilyn Shawová na americkém mistrovství v Aspenu zvítězila ve slalomu, kdosi mou mámu přivedl do jiného stavu. A chudák Jerome ji teda nezbouchnul. O tom březnovém víkendu v roce 1941 už byl z Jeroma B. Wheelera duch.

6

Malá Ray

Když vzpomínám na zimy v dobách mého dětství a v prvních letech dospívání, vybavuju si, že mou mámou vlastně byla babička. Nana, jak jsem Mildred Brewsterové říkal, mi dělala zimní mámu. A zároveň byla i máminou nejzanícenější obhájkyní – nějakou dobu mi připadalo, že byla taky jedinou osobou, která mámu omlouvá.

Jak jsem vyrůstal, častokrát jsem slyšel Mildred Brewsterovou říkat: „Nikdo se neptá, jestli smí přijít na svět.“ Načež mé hlasitě funící tety Abigail a Martha obrátily oči v sloup a začaly funět ještě důkladněji.

„Obvyklé číslo s nebohou Rachel,“ říkala tomu teta Abigail.

„A na řadu se dostává velrybářská loď,“ zašeptala mi do ucha teta Martha, „zrovna když už jsme doufali, že zaplula za obzor.“ Jenže já jsem Nanu při vyprávění o mámině jménu poslouchal hrozně rád. Mildred Brewsterová za sebou měla studia anglické a americké literatury na Mount Holyoke College, massachusettské vysoké škole svobodných umění pro ženy. Jejím oblíbeným románem se stala Bílá velryba, a proto taky máma dostala jméno Rachel.

Babiččin výtisk románu ležel vždy na stole hned vedle jejího čtenářského křesla. Dokonce už jako dítě jsem si všiml, že Bílá velryba se tam vyskytuje častěji než Bible; Nana se uchylovala o radu k příběhu o bílé velrybě častěji, než se obracela k Ježíšovi. „Jednoho dne, drahoušku, až na to budeš dost starý, ti tohle přečtu,“ řekla, a svírala při tom mohutnou knihu oběma rukama. Jenže na to, až budu dost starý, stejně nečekala. Když mi bylo deset, začala mi román předčítat nahlas; než skončila, bylo mi dvanáct, no, skoro třináct. Román se odvíjí zvolna, ale kapitoly má krátké. Plavba oceánem ubíhá pomalu, až na tu chvíli, kdy jde loď ke dnu.

„Dávej pozor na toho kanibala, drahoušku – Kvíkveg hraje důležitou roli,“ říkala mi vždycky Nana. „Není to jenom harpunář. Kvíkveg není křesťan. Ne nadarmo se o něm mluví jako o ‚ohavném divochovi‘ – nejen proto, aby to upoutalo čtenářovu pozornost. Kvíkveg cestuje se scvrklou balzamovanou hlavou, je hustě potetovaný. A pak je tu ta jeho rakev. Prosím, nezapomínej na Kvíkvegovu rakev!“

Jak bych mohl na rakev zapomenout? Poslech Bílé velryby ve mně probouzel neklid. Ulevilo se mi, že na Kvíkvegovi vlastně nic ohavného nebylo; Melville mu dokonce ani nevytýkal, že není křesťan. „Přišlo mi, že až na to tetování je tenhle kanibal příjemný, a zdálo se, že i čistý,“ shrnul to Melville. Naslouchání příběhu o Moby Dickovi – bezmála po tři roky – mi v důsledku změnilo život. Nejenže to ve mně vzbudilo touhu stát se spisovatelem; podle mé sestřenice Nory mi to v podstatě zformovalo a zpackalo celý zbytek života.

Moje babička sice byla neúnavná čtenářka Bílé velryby, jenže já ji přerušoval, kladl jsem jí stovky otázek, zajímal jsem se o samé nepřístojné věci – třeba jak velryba zvrací nebo z čeho se jí vůbec může udělat špatně. Však taky 92. kapitola nazvaná „Ambra“ vyvolává spoustu gastrointestinálních otázek. Ambra, vysoce ceněná mezi voňavkáři, je (podle Melvillových slov) látka, „jež má svůj původ v páchnoucích útrobách zdravotně postižené velryby“. A vytváří se pouze v těle vorvaňů. Nutil jsem babičku, aby mi vysvětlila, co by se stalo, kdyby už byla hromada ambry tak velká, že by velrybě nemohla projít střevem. Nana se mi usilovně snažila ozřejmit, že takovou masu ambry by velryba musela vyzvracet. Ambra může v moři plavat celé roky, než ji vlny vyplaví na pobřeží. Lidé našli hroudy vážící až padesát kilogramů – no jen si představte takovou hromadu velrybích zvratků! Přesně takovéhle věci odváděly mou pozornost od toho, co bylo v Bílé velrybě to podstatné. Můj zájem o velrybí blití doháněl babičku k šílenství.

V jedné věci jsme si ale s Nanou rozuměli. Milovali jsme Kvíkvega, toho kanibalského harpunáře. Vzrušovalo nás, že je tak hustě potetovaný a že cestuje s tou scvrklou hlavou. Byli jsme unešení tím, že Kvíkveg není křesťan, znamenalo to totiž, že si může dělat, co chce. Kvíkveg se mohl pustit do čehokoli, co mu přišlo na mysl. Mohl vás dokonce slupnout. Divoch z jižních moří byl prostě pravým opakem nějakého upjatého bílého obyvatele Nové Anglie. A s Nanou jsme oba věděli, co jsou takoví lidi zač.

Když jsem pak po mnoha letech četl Bílou velrybu sám, věnoval jsem Kvíkvegovi značnou pozornost. Babička měla pravdu. Pokud se zaměříte na Kvíkvega, toho lidojedského harpunáře, pak dokážete Bílou velrybu ocenit. Sebevětší hromada velrybích zvratků vás pak nebude moct obrátit proti dílu, jež D. H. Lawrence označil za „jednu z nejzvláštnějších a nejnádhernějších knih na světě“.

To, že Kvíkveg není křesťan, na něho má báječný vliv. Jednoho dne dostane horečku. Usoudí, že zemře. To má sice pravdu, ale nakonec ho nezabije ta horečka, a není také jediným na palubě Pequod, kdo má zemřít. Kvíkveg požádá lodního tesaře, aby mu zhotovil rakev. Dokonce se do ní položí, aby se ujistil, že pro něho má správnou velikost. Ale Kvíkvegova horečka zase odezní, a on začne rakev používat jako truhlu na ukládání oblečení. A není to jen tak nějaká bezvýznamná drobnost! Zanedlouho ve vodě přijdou o rozeschlý záchranný plovák. Kvíkveg navrhne, že jako plovák by teď mohla sloužit jeho rakev – inu je to praktický lidojed. Lodní tesař se pustí do úprav rakve, přitluče k ní víko, spáry utěsní smolou a konopím.

„Kvíkveg na svět pohlíží jinak než ostatní členové posádky na palubě Pequod,“ vysvětlovala mi babička. „Jen někdo takový jako Kvíkveg by mohl po lodním tesaři chtít rakev.“

Trochu mi dalo práci pochopit, jak by zrovna tohle mělo souviset s tím, že Kvíkveg není křesťan. „Takže Melville tím chce říct, že křesťan, dokud je ještě naživu, by si pro sebe rakev vyrábět nedal?“ zeptal jsem se babičky.

„Ti, co znám, by to neudělali,“ odpověděla mi Nana. „Podle mě je daleko pravděpodobnější, že o něco takového požádá právě lidojed.“

S Nanou jsme už při četbě Bílé velryby pokročili hodně daleko, když jsme dospěli k místu, kde na palubu přichází kapitán Achab a pronáší podivné poznámky (z větší části jen sám pro sebe) o tom, jestli je vhodné používat jako záchranný plovák zrovna rakev.

Babička byla opravdu zanícená literární badatelka, a když mi knihu nahlas četla, často sama sebe přerušovala, aby se ujistila, že jsem si určitých věcí opravdu všiml. Při té kapitole, kdy si Achab mumlá pod fousy, jestli se hodí využít rakev jako záchranný plovák, mi Nana přestala číst a podotkla: „Doufám, že sis všiml, Adame, že tohle je ten samý lodní tesař, co Achabovi zhotovil místo nohy tu protézu.“

„Všimnul, Nano,“ ujistil jsem ji.

Bílá velryba je příběh o obřím kytovci, který se zdánlivě nedá zabít. Je to zároveň příběh o absolutní autoritě – o muži, co není ochotný nikoho poslechnout. Kapitán Pequod Achab je posedlý touhou zabít Moby Dicka. Právě tahle bílá velryba má na svědomí, že přišel o nohu. S Nanou jsme oba věděli, že Achab by se tím měl přestat trápit. Achab odmítne poskytnout pomoc kapitánovi a posádce Rachel, dalšího velrybářského plavidla. Rachel se setkala s Moby Dickem, ale přišla o jeden velrybářský člun s celou posádkou. Mohl by Achab lodi pomáhat pátrat po nezvěstných námořnících? Je mezi nimi i syn kapitána Rachel. Ne, Achab není ochoten poskytnout pomoc. Achabovi jde jenom o to najít a zabít Moby Dicka.

Však už víme, jak to dopadne. Achab najde, co hledal – bílá velryba ho usmrtí a potopí Pequod. Ale ještě okamžik. Ještě je tu onen vypravěč v první osobě. Příběh nám podává Izmael. Co by ho tak mohlo zachránit? Zapomněli jste, že Kvíkvegova rakev plave? Zaplaťpánbu, že všichni na palubě nebyli křesťané. Vezměte si z toho ponaučení: nikdy se nevydávejte na plavbu po oceánu bez potetovaného kanibala.

„Chápeš, drahoušku?“ přerušila Nana četbu otázkou. „To, že Achab odmítl poskytnout pomoc lidem kolem sebe, ho odsoudilo k záhubě – a s ním i všechny na palubě Pequod kromě jednoho.“

„Chápu,“ přitakal jsem. Jak by mi to taky mohlo uniknout? Vždyť to zabralo tři roky.

Bílá velryba pošle Pequod ke dnu. Všichni kromě Izmaela utonou – „přikryl je příkrov moře, jež se stejně jako před pěti tisícovkami let znovu jen bez konce vlnilo,“ uzavírá to Melville. To je zcela zřejmé.

Z moře se vynořuje Kvíkvegova rakev, nyní záchranný plovák, a pluje Izmaelovi po boku. A Izmael říká: „Druhého dne jsem zpozoroval loď. Připlouvala pořád blíž a blíž, až mě posléze z moře vytáhla. Byla to nazdařbůh křižující Rachel, jež při pátrání po svých zmizelých synech našla pouze dalšího osiřelce.“

„Přečti mi to znovu – celou knihu,“ řekl jsem babičce, když dospěla na konec.

„Až budeš dost starý, budeš si to moct přečíst ještě jednou – už sám,“ opáčila Nana.

„Taky že přečtu,“ ujistil jsem ji, a také jsem to udělal – knihu jsem četl stále znovu.

Ale tehdy poprvé jsem se babičky zeptal ještě na jednu věc: „Ty jsi dala mámě jméno po ‚nazdařbůh křižující‘ Rachel – ty jsi ji pojmenovala podle lodi?“

„Na tom křižování nebylo nic špatného, Adame – znamená to jenom, že plula sem a tam, bez pevného kurzu. A nešlo jen tak o nějakou loď!“ rozhorlila se Nana. „Rachel přece zachraňuje Izmaela. No, drahoušku – abych řekla pravdu, tvoje máma zase zachránila mě.“

„Ty jsi byla na moři? Ty ses topila, Nano?“

„Nebesa, ale kdepak!“ vyhrkla babička. Vysvětlila mi, že její nejstarší dceru Abigail zrovna poslali do dívčí školy v Northfieldu; a jak mi Nana řekla, rok nato měla odjet i Martha. Babička tím chtěla vyjádřit, že moje narození ji zachránilo před tím, aby zůstala sama s panem ředitelem Brewsterem. No, já sice emeritního pana ředitele taky nepovažoval zrovna za obzvlášť zábavného chlápka, ale abych ho řadil do stejné kategorie pohrom jako utonutí na moři, to zase ne.

„Aha,“ bylo to jediné, na co jsem se zmohl. Předpokládám, že to znělo zklamaně.

Moje máma se rozhodla, že se bude věnovat své zimní práci – téměř polovinu roku –, místo aby si vybrala možnost, že bude se mnou. Vím, že Nana moje rozčarování z mámy uměla rozpoznat; koneckonců pro mě byla skoro něčím jako záchranným plavidlem Rachel.

„Poslouchej mě, drahoušku,“ řekla mi pak babička. „Tvoje máma zase měla svůj důvod k tomu, jaké jméno vybrala tobě – však víš, nejsi první Adam.“ Babička tím upoutala moji pozornost a nato navázala – k mému velkému překvapení – sdělením, že máma mi dala jméno Adam z následujících důvodů: „Nejenže jsi v jejím životě muž číslo jedna, drahoušku. Zůstaneš taky tím jediným. Jsi všechno, na čem jí záleží, Adame – pokud jde o muže,“ řekla mi Nana.

Tak tohle bylo v naprostém rozporu s mou nejranější představou o mé krásné, mladé mámě. Ze své sexuálně nevinné perspektivy – dlouho předtím, než jsem se vydal na svou vlastní zcestnou sexuální pouť – jsem předpokládal, že máminou hlavní touhou je zůstat svobodná. A nerozhodla se snad zůstat svobodná proto, že se ráda seznamovala s muži?

V době, kdy mi babička předčítala Bílou velrybu, jsem se teprve blížil k prahu dospívání – bylo mi deset, jedenáct, dvanáct. A přece mi teď Nana zřejmě tvrdí, že máma nechce mít nic společného s muži – kromě mne. V té době jsem za vůbec nejjistější ze všeho považoval, že babička je nejvytrvalejší obhájkyní mojí mámy; a proto jsem jí tak úplně nevěřil.

Moje nazdařbůh křižující tety – a teď tím vážně nemyslím nic lichotivého – dělaly co mohly, jen aby podkopaly babiččinu snahu přimět mě k tomu, abych její záchrannou loď Rachel miloval a abych jí věřil.

„Malá Ray“ – tak pojmenoval mou mámu ředitel Brewster. Přezdívka, jakou své nejmladší dceři uštědřil, mě ale zdaleka neohromovala tolik jako zjištění, že pan emeritní ředitel vůbec umí mluvit.

„Ale ovšemže jsme si kdysi povídali,“ ujišťovala mě Nana. „To by přece ani nešlo, aby ředitel školy nemluvil, ne? A pan ředitel Brewster býval učitelem, než se stal – svým způsobem – ředitelem. Ach drahoušku, neumíš si ani představit, kolik toho ten chlap napovídal!“

„Ale co se mu teda stalo, Nano?“ zeptal jsem se jí. „Kvůli čemu přestal mluvit?“ Určitě jsem si přitom mačkal ruce.

„Až na to budeš dost starý, Adame,“ začala babička, ale vzápětí se zarazila. „Až budeš starší, někdo ti to vysvětlí,“ řekla. „A prosím tě, nemorduj si tak ty ruce – už tak je máš malé dost.“

„Teta Abigail, nebo možná teta Martha,“ zkusil jsem hádat.

„Spíš někdo jiný, aspoň doufám,“ opáčila babička. „Možná že sama Malá Ray,“ dodala tiše, ale moc přesvědčivě to neznělo.

„Malá Ray je holka pro jednu disciplínu – už jsem ti to říkala,“ připomněla mi teta Martha, když jsem ji požádal, aby mi vysvětlila pár chybějících podrobností. No jo, ale ta dřívější zmínka tety Marthy o mé mámě jako holce pro jednu disciplínu se týkala toho, že je čistě jen slalomářka; to souviselo s tím, že je drobná. Teď tedy Martha naznačovala, že všechny tři sestry Brewsterovy vlastně tíhnou jen k jedné disciplíně – v onom zcela určitém smyslu, a sice že všechny chtějí jedno, a opravdu pouze jedno dítě. Tohle ovšem byla ze strany tety Marthy čirá manipulace. Byl jsem na to zvyklý, a od tety Abigail dokonce i na horší věci – byla jaksepatří pyšná na to, že je prvorozená Brewsterová, kráva.

„Malá Ray byla jen náhoda – neplánované dítě. Nepočítalo se s tím, že se narodí,“ sdělila mi teta Abigail, když jsem na ni naléhal, aby mi řekla, co ví.

„Pozdní přírůstek,“ přidala se teta Martha. „Leze mi to na nervy, Adame – jak si mačkáš ty pracky.“

Nedovedete si ani představit, jak mě tohle všechno mátlo. Moje máma dostala jméno podle Rachel z Bílé velryby – holka záchranná loď –, a mně dala jméno podle toho chlápka z Rajské zahrady. Podle babičky byla máma opravdu dívka pro jednu disciplínu – ale ani v jednom z těch dvou významů, které měla na mysli teta Martha.

Nana chtěla vyjádřit, že máma nechtěla mít s muži nic dalšího. Skutečně mi babička tvrdila, že moje máma je holka pro jednu disciplínu i v tomhle smyslu – že záchranná loď Rachel si vybrala jeden jediný okamžik, kdy se v životě vyspí s mužem, čistě za tím účelem, abych mohl přijít na svět já?

Jistě si umíte představit, jak neohrabaně jsem hledal slova, když jsem se babičky chystal zeptat, co přesně tím myslela, že jsem Adam. Už si nepamatuju, jak mučivě šroubovanou otázku jsem ze sebe vymáčkl; nevěřím, že bych se babičky na takovou věc dokázal zeptat jasně a zpříma.

Třeba: „Nano, to mi říkáš, že moje máma zažila sex jenom jednou – protože chtěla dítě, jen jedno –, a teď když mě má, že už to vůbec nedělá?“

Dovedete si představit, že byste se vlastní babičky zeptali na něco takového? No, já se teda zeptal – nesrozumitelným sledem slov, na který už si ani nedokážu vzpomenout.

Na druhou stranu není těžké vybavit si babiččinu odpověď. Svým způsobem už jsem si ji vyslechl, když jsem ji požádal, aby mi přečetla Bílou velrybu ještě jednou – od začátku.

„Až na to budeš dost starý, Adame,“ začala Nana, „jsem si jistá, že Malá Ray ti ten příběh radši poví sama – od začátku.“

7

Všechno kolem sexu

Nezapomínejte, že moje máma byla benjamínkem Brewsterovic rodiny, a pak jsem ji na tomto postu vystřídal já – z toho plyne, že narození Malé Ray coby údajně nepředvídaná událost bylo považováno za předzvěst neplánované povahy mého vlastního příchodu na svět. Obě moje tety byly přesvědčené o třech domnělých skutečnostech: že jak Malá Ray, tak já jsme na svět přišli neplánovaně, že ruku v ruce s naším narozením přišel následný chaos a že nás bude po celý život provázet smůla.

Oproti tomuto neradostnému přesvědčení, kterého se teta Abigail s tetou Marthou tvrdošíjně držely, moje babička údajně svého času na moje narození (i když jen nakrátko) vrhla nezkalené světlo – totiž, co když jsem byl plánovaný? Co když jsem nebyl vůbec žádná náhoda? Pokud mě Rachel Brewsterová chtěla, nebyl jsem potom jediným důvodem své existence já sám? Jelikož jsem měl mámu, která se rozhodla trávit šest měsíců každého roku daleko ode mě, jistě pochopíte, proč jsem se k takové naději tolik upínal.

Neříkám tím, že bych snad mámu během lyžařské sezony vůbec neviděl. Nikdy sice nejezdila na Vánoce a Nový rok ani na moje březnové jarní prázdniny domů – pracovala jako lyžařská instruktorka a tohle byla v lyžařské sezoně nejrušnější období –, nicméně přijížděla za mnou do North Conway v týdnu mezi Vánocemi a Novým rokem a znovu pak právě na mou březnovou pauzu.

Vánoce a Nový rok jsem vždycky trávil „nahoře na severu“, v bodré společnosti newhampshirských Norů. Vinterovská větev naší rodiny nebyla pořád jen dobře naladěná. Copak strejda Martin a strejda Johan, ti byli neustále plní optimismu. Byli to nesmírně činorodí chlapi, kteří si nás děti uměli vzít do parády – nejen že nám voskovali či brousili lyže a starali se nám o boty a vázání; dokázali nám zvednout náladu i tehdy, když nás přepadla únava nebo chlad. Martin a Johan byli nekonečně aktivní a veselí muži, co se venku cítili ve svém živlu. Nezapadali do představ o Norech tíhnoucích k sebevraždám, jež člověku vytanou na mysli pod Ibsenovým vlivem.

Strýcové tedy nepatřili k lidem, co se vrhají do fjordů, byli to však Norové a svého času jsem věřil, že některou z Ibsenových her museli najisto číst nebo vidět. Svým dětem dali jména Henrik a Nora. Jak mi vysvětlila Nora, časem se ukázalo, že Henrik nedostal jméno po dramatikovi a ani Nora sama neměla nic společného s Norou z Domečku pro panenky. „I když ti teda musím říct,“ sdělila mi Nora ponuře, „že kdybych měla tři děti, zdrhla bych od nich. I kdyby bylo jen jedno, neměla bych k tomu daleko.“

I na Noru někdy přicházely okamžiky, kdy by možná měla chuť vrhnout se do fjordu. Právě ona byla tou pesimistickou Norkou z vinterovské větve mojí rodiny. Z nás bratranců a sestřenic byla nejstarší; byla jediné dítě strejdy Martina a tety Abigail. Během statečného válčení se svou moralizující matkou si získala moje srdce. Domníval jsem se, že Nora ví všechno, a co věděla, to mi taky obyčejně zpříma vyklopila. Zato Brewsterovic dcery – tím myslím Nořinu a mou mámu a tetu Marthu – před námi dětmi držely věci mazaně v tajnosti, stejně jako před vlastními rodiči. „Možná dokonce i jedna před druhou,“ naznačila mi Nora.

„Proč by měly mít jedna před druhou tajnosti?“ zeptal jsem se sestřenky. Byla o šest let starší než já. Jako dítě a dospívající kluk jsem ji nejenom miloval; já ji úplně zbožňoval.

„Tvoje máma je z nich ta nejzáhadnější – a taky nejchytřejší. Moje máti a Martha jsou slepice,“ podotkla Nora.

Bylo mi tehdy deset nebo jedenáct. Nora mohla mít šestnáct sedmnáct let; už měla i řidičák. Muselo to být o letních prázdninách, protože jsme leželi na pláži u Little Boar’s Head v North Hamptonu. Slova, že je moje máma ta nejchytřejší, zvrátila všechno, co mi až dosud naznačovali o mámině inteligenci.

Moje babička sice byla zastánkyní Malé Ray, i ona ji ale shazovala kvůli tomu, že nedosáhla na pořádné vzdělání. Abigail a Marthu poslali pryč do Northfieldu, ale máma z domova odjet odmítla.

„Víš, Adame, abych ti pravdu řekla,“ rozvinula pro mě teta Abigail toto téma šířeji, „Malá Ray nebyla zrovna studijní typ.“

„Kdyby se hlásila na Northfield, ani by ji nevzali,“ přizvukovala jí teta Martha.

Mildred Brewsterová chtěla, aby šly její dcery tam, kam se kdysi vydala ona sama. Z Abigail a Marthy se staly northfieldské studentky, a pokračovaly i na Mount Holyoke. Zato máma trvala na tom, že během střední školy zůstane doma, čímž se jí možnosti smrskly a musela vzít zavděk jakýmkoli vzděláním, jež bylo v místě děvčatům dostupné. Četl jsem, že Robinson Female Seminary v Exeteru, střední škola otevřená v roce 1867, kdysi měla velkolepé záměry – chtěla být výběrovým zařízením pro ženy, jež by dosahovalo standardů dostupných mužům studujícím na Phillips Exeter Academy. V roce 1890 však na Robinsonově dívčí škole studijní osnovy přehodnotili. Pod hlavičkou nauky o vedení domácnosti se k osnovám přidaly ruční práce a kuchařské umění. Máma se pak ke svým létům na střední nikdy nevracela. O šití či vaření nejevila pražádný zájem. Měl jsem dojem, že o vedení domácnosti se téměř nestará – bylo těžké si představit, že něco takového dokonce studovala. Je tak možné, že se na Robinson Female Seminary naučila nauku o vedení domácnosti nenávidět.

To, v jak rekordně krátkém čase máma vypadla z Bennington College, mým tetám průkazně potvrzovalo, že Malá Ray je po intelektuální stránce podprůměr. Pro Abigail a Marthu prokázala máma snížený úsudek už jen tím, že na Bennington vůbec šla.

Bennington College nepatřila k elitním „Sedmi sestrám“ – skupině vysokých škol na severovýchodě USA zaměřených na svobodná umění, z historického pohledu původně vesměs dívčích. Kromě toho se mi nenápadně podsouvalo, že moje máma je možná tak trochu „mentálně úsporná“ – přesně těmito slovy to teta Abigail vyjadřovala.

„Malá Ray je možná malinko postižená,“ rýpla si po svém zase teta Martha. Martha naznačovala, že moje babička už byla na těhotenství příliš stará, nebo že se tak domnívala Nana sama – což znamenalo, že ji moje máma zaskočila. Abigail s Marthou dále spekulovaly, že počet spermií emeritního pana ředitele už těmto potvůrkám nezajišťoval dostatečný „šmrnc“, anebo si to možná opět myslela přímo Nana. Nora mi musela vysvětlit, co to vůbec takový počet spermií je – a jak Noru znám, na výkladu ohledně zmíněného „šmrncu“ si dozajista pěkně smlsla.

„Věř mi, Adame,“ řekla mi Nora toho léta (a já ji poslechl). „Na to, aby byl člověk chytrej, nemusí lízt na nejlepší střední školy a vejšky. Tvoje máma je ze všech našich matek ta nejchytřejší.“

„No ale nechceš snad tvrdit, že je ještě chytřejší než Nana – Nana je přece taky máma,“ připomněl jsem. V deseti nebo jedenácti jsem své vyzrálejší sestřence nesahal ani po paty; abych pravdu řekl, Noře jsem se nemohl vyrovnat nikdy.

„Ale jo, chci, myslím, že tvá máma je chytřejší i než Nana,“ odpověděla mi Nora. „Všechna ta konformita začíná právě od Nany. Moje máma a Martha v tom pokračujou – ženský, co se ve všem přizpůsobí. Ovce jsou to!“ trvala na svém Nora. „Ale kdepak tvoje máma – ta nedělá, co se od ní čeká, a vydrželo jí to dodneška. Je pitomý, když má člověk dělat jen to, co od něj očekávají ostatní. Tvoje máma má kuráž, Adame – ta se s ničím nepáře,“ ujistila mě Nora.

Nora pro mě byla blízkou osobou, které jsem se mohl svěřovat, důvěryhodným zdrojem informací, mým spojencem ve společné věci: oba jsme nenáviděli ty povinné výlety na sever, i když každý z jiného důvodu. V mém případě proto, že jsem musel sdílet ložnici s Henrikem – jedináčkem strejdy Johana a tety Marthy. Henrik byl o dva roky mladší než Nora a o čtyři roky starší než já, a Nora ho vzhledem k tomu pěkně stavěla do latě – ovšem pokud nebyla nablízku, aby mě chránila, Henrik zase šikanoval mě.

Už jen to, že jsem měl na sobě vždycky poněkud velké spoďáry po Henrikovi, mu zřejmě stačilo jako důvod k tomu, aby se mi vysmíval. Nosil jsem obnošené oblečení po Henrikovi i po Noře; v tomhle výčtu chyběly snad jen Nořiny kalhotky. Nora sice byla tomboy a podle toho se taky oblékala, teta Abigail ji ale přinutila, že musí nosit dívčí kalhotky. Henrik se ovšem domníval, že bych měl nosit holčičí kalhotky i já – „obzvlášť ty, do kterejch Nora krvácela,“ jak říkal. Když jsem ho upozornil, že Nořiny kalhotky vůbec nemají škvíru, kterou by se dalo čůrat, Henrik opáčil, že já zas nemám „pinďoura, co by vůbec stál za řeč.“ V Henrikových očích jsem byl mamánek, co by si měl na mísu sedat a čůrat jako holka.

Pokud šlo o Noru, ta zase na severu sdílela ložnici s různými dívkami od Vinterových – svými ženskými příbuznými z řad těchto northconwayských Norů. Tyhle blondýnky měly k tomboyům daleko; byly to holčičí holky zhruba jejího věku. Blondýnky se oblékaly tak, aby se jim dařilo svádět kluky. „Lyžařský rajdy,“ říkala jim Nora. Když si blondýny Noru dobíraly kvůli tomu, že se obléká jako kluk, zmlátila je.

„Měli bysme mít ložnici spolu,“ řekla mi Nora. „Však bysme si nic nezačali. Kdybys na mě něco zkoušel, vymlátila bych z tebe duši. Za tímhle je zas jen ta brewsterovská konformita; jde o tu hovadinu, že něco se od nás čeká. Tvoje máma by si uměla poradit líp – ta by nás v jednom pokoji spát nechala. Krucinál, vsadím se, že by nás nechala spát i ve společný posteli.“

„Máma se tu nevyskytuje dost často na to, aby mohla určovat nějaký pravidla,“ podotkl jsem.

„S tím si nesmíš dělat hlavu, že ‚se tu nevyskytuje‘ – to prostě patří k tomu, jaká tvá máma je,“ řekla mi Nora.

Než jsem v tomhle převzal její pohled na věc, bylo mi nějakých jedenáct let. Ještě jsem ani nenastoupil na exeterskou akademii, a Noře už bylo okolo sedmnácti. Od úvah o myšlenkové nezávislosti mojí mámy jsme dospěli ke spekulaci, že když Nana zjistila, že čeká mou mámu, překvapená ani tak nebyla. S Norou jsme oba věřili, že babiččino otěhotnění před příchodem Malé Ray na svět nebylo žádné náhodné nedopatření. Jak mi řekla Nora: „Nana si musela v jednom kuse lámat hlavu představou, že zůstane sama s emeritním panem ředitelem. Povídám ti, Adame, Nana naprosto přesně věděla, že se může dostat do jinýho stavu – a jsem si jistá, že to chtěla. Kdo by si asi tak přál zůstat sám s ředitelem Brewsterem?“

„Třeba s ním byla větší sranda, když ještě mluvil,“ nadhodil jsem.

„Já si na to pamatuju, když mluvil,“ opáčila Nora. „Ten starej sráč nezavřel klapačku!“

Teď jsem měl příležitost se zeptat – vyptával jsem se na to už Nany, ale bez úspěchu: „A kvůli čemu vlastně mluvit přestal?“

„Tvoje máma mu neřekla, že je těhotná – ne že bych jí to měla v nejmenším za zlý!“ zvolala Nora. „Bylo jí devatenáct, nechtěla říct, kdo je otec, neměla se k žádným vdavkám – tvoje máma si nikoho vzít nechtěla.“

„Ale Naně to máma řekla, ne?“ zeptal jsem se Nory, a ta přikývla.

„No a Nana to vyklopila emeritnímu ředitelovi. Jak Nanu znám,“ dodala Nora, „nejdřív chodila jako kolem horký kaše – a stejně mu nedokázala říct všechno.“

„Verze Bílá velryba,“ poznamenal jsem a Nora znovu přikývla. „A tehdy ředitel Brewster přestal mluvit?“ nadhodil jsem.

„Ne tak docela,“ odpověděla Nora. „Emeritní pan ředitel začal vzlykat. Naříkal a nebyl k zastavení. Konečně, když se dal trošku dohromady, vykřiknul: ‚Malá Ray ne!‘ A tím to s řečněním zabalil – přestal mluvit,“ řekla mi Nora.

„Proč má naše rodina tolik tajemství, Noro?“ chtěl jsem vědět.

„Proč si mačkáš ty ruce? Co budeš dělat, jestli ti zůstanou malý? Až na to budeš dost starej, Adame, taky budeš mít tajemství,“ pravila má starší a moudřejší sestřenka.

A byl tu „nahoře na severu“ ještě jeden důvod, proč jsme byli s Norou spřízněné duše: náš společný odpor vůči výuce lyžařských dovedností, ačkoli celé té škále lyžařských instruktorů (včetně mojí mámy) jsme vzdorovali naprosto odlišnými způsoby. Při naplňování našeho záměru – nenaučit se to – jsme zašli do opačných extrémů.

S Norou jsme poté nikdy nesklouzli k onomu celkem běžnému zločinu mezi bratrancem a sestřenkou, nikdy jsme se spolu nezapletli tělesně. Tolik odvahy jsme neměli, nicméně spolupachateli jsme se stali i tak. Byla to naše o něco méně smělá rebelie – naše odhodlání nemilovat lyže v rodině, která lyžování milovala –, právě do té jsme se s Norou pustili místo toho, abychom se spolu někdy vyspali.

Bylo mi čtrnáct, táhlo mi na patnáct, když mi Nora řekla následující věc – a mějte na paměti, že ona už vstoupila do třetího desetiletí života: „Jestli na to ještě nejsi dost starej, abys tohle pochopil, Adame, brzo už budeš,“ začala Nora. „Všechny ty sporný věci, co souvisí s tím, že patříme k Brewsterům, se točí kolem sexu.“

Když jsem v noci usínal a pokoušel se nemyslet na sex, představoval jsem si sám sebe ve scéně z filmu Shane „Koupím ti pití“ – myslím tu chvíli, kdy pohledný, a přitom malý Alan Ladd bací mohutnějšího Bena Johnsona a ten proletí lítačkami saloonu zády napřed.

Předtím, dokud jsem byl ještě vzhůru a všechny moje myšlenky se točily jen kolem sexu, jsem si zas spíš vybavoval tu scénu, kdy zazní slova o „mizerným yankejským lháři“ a následuje přestřelka, při níž to schytá Jack Palance, a když se hroutí, sesunou se na něj padající sudy.

Úplně slyším, jak Brandon De Wilde volá: „Shane, pozor!“ Ve tmě ložnice se mi zdálo, že slyším, jak následují výstřely, po nich ticho a gradující hudba. Ovšemže jsem pořád nemyslel na nic jiného než na sex – jako by snad měl Brandon De Wilde varovat Shanea spíš právě před ním.

8

Viděls je?

Teď by možná pomohla malá lekce zeměpisu. Stowe leží na severu Vermontu a je tu odsud blíž do kanadského Montrealu než do newhampshireského Exeteru. North Conway je v severním New Hampshire a z amerických států je odsud blíž Maine než Vermont. A Exeter zas leží v severovýchodním New Hampshire – tohle město je blíž k mořskému pobřeží; dostupnější než Vermont je odsud dokonce i takový Boston. V Nové Anglii platí, že silnice vedoucí od severu k jihu jsou o něco málo lepší než ty v západo-východním směru, ovšem v padesátých a šedesátých letech 20. století silnice v New Hampshire i Vermontu všeobecně za moc nestály. „A pokud sněží,“ říkávala babička, „člověk se nikam nedostane, ať jede, kam chce.“

Právě proto za mnou v průběhu lyžařské sezony máma domů nikdy nejezdila. Ze Stowe do Exeteru a zase zpátky je to autem pořádná štreka a někde po cestě by dozajista padal sníh. Naproti tomu ze Stowe do North Conway a zpátky si jezdit troufala – ani tohle sice v oněch časech nebyla snadná výprava, ale přece jen se dala zvládnout o něco líp. Máma si to zařizovala tak, že si prohazovala místo s někým z lyžařských instruktorů na Cranmore Mountain. Instruktorovi z Cranmore se tak naskytla příležitost užít si scenérie (a ochutnat nějaké nové sjezdovky) na Mount Mansfield, zatímco moje máma vyučovala lyžování na Cranmore. Tím pádem během dvou nejrušnějších týdnů lyžařské sezony ani v jednom ze středisek lyžařský instruktor nechyběl. A znamenalo to, že máma měla každou zimu dva týdny na to, aby mě naučila lyžovat.

Na prvním i druhém stupni základky i na střední škole v Exeteru se mi podařilo zůstat lyžařem začátečníkem. Během těch prázdninových týdnů mívala máma v kurzech pro začátečníky většinou malé děti – i poté, co jsem se začal holit a už jsem se naučil i řídit auto.

Úsilí, jež to zabralo – má neochota dosáhnout jako lyžař zlepšení představovala nápor na mámu i na mě –, vyžadovalo nesmírnou trpělivost. Zásadní bylo udržet si příjemnou, pozitivní náladu – nikdy jsme ze sebe nebyli vzájemně otrávení. A večer jsme se k sobě chovali až okázale vřele. Vážně jsem měl tyhle dva týdny z každé zimy, kdy jsem se nenaučil lyžovat, upřímně rád – jak jsem předstíraně padal, jak jsem dokonale vyhovující přívratné kristiánky degradoval na lajdácké oblouky v pluhu. A myslím, že ty dvě neděle každou zimu milovala i máma. Ani jednou neztratila nervy a neprojevila sebemenší náznak frustrace. „Hele, Adame – kdybys přenes váhu na tu spodní lyži po svahu, fungovalo by to líp, zlatíčko. Ale však já vím, že se to těžko pamatuje.“

Ne, nic těžkého na tom nebylo. Těžké bylo zcela cílevědomě předstírat, že jsem to zapomněl. Jezdil jsem tak pomalu, příčně ke svahu, že se mi lyže někdy prostě samy úplně zastavily – dokonce i na příkré stráni. Ostatní lyžaři na mě ječeli, že jim na sjezdovce překážím. Když za sebou máma vedla do obloučků šňůru začátečníků, já jel na chvostu. Ve chvíli, kdy jsem dojížděl dolů, ti osmiletí čiperové už stáli ve frontě u vleku. Byly to roky, kdy se všichni rodiče obávali obrny, a ostatní matky se mojí mámy ptaly, jestli jsem ji neprodělal – nebo vyzvídaly, jestli mě netrápí nějaké jiné postižení.

„Ale kdepák,“ odpovídala jim máma zvesela. „Můj slaďoušek Adam prostě považuje lyžování za potenciálně nebezpečné. On byl vždycky takový váhavý střelec.“

Zato Nora nebyla váhavá ani v nejmenším. Ta si svůj statut začátečníka udržovala prostřednictvím divoké neukázněnosti.

„Jde o to, mít jízdu pod kontrolou, Noro,“ nabádala ji moje máma marně – být pod kontrolou nebyl pro Noru nikdy cíl. Spouštěla se z hory dolů, prostě svištěla vpřed. Nora se nikdy nepohybovala příčně ke svahu, ať už byl jakkoli příkrý. Namířila špičky lyží dolů a rozjela to šusem.

„Já ty oblouky nemám ráda, Ray,“ řekla Nora mojí mámě.

„Má drahá Noro,“ opáčila jí nato máma sladce, „mně dělá větší starost, že nerada zastavuješ.“

Nora byla sportovněji založená než já a měla i větší odvahu. Svištěla rovně ze svahu, dokud se nevysekala. Když máma vytáčela své dokonalé obloučky a nabádala nás začátečníky, abychom zatáčeli tam, kde to dělá ona – abychom ji pokud možno následovali –, tu se kolem mámy mihla Nora jako nezřetelná žíznivá čára.

„Pod kontrolou, Noro!“ křikla za ní máma. „Ach jo, holka zlatá,“ prohodila pak a otočila se na některé z těch osmiletých dětí. „Tahle Nora si dělá od narození všechno po svým, holka zlatá – jen doufám, že si neublíží, nebo že nesejme nikoho jinýho. Na lyžích je lepší mít to pod kontrolou.“

Ovšem Nora si s tím, že by mohla sebe nebo někoho cizího zranit, nedělala nejmenší starost. Měla pro strach uděláno. Vždycky byla dobře rostlé dítě – teď už byla velká holka, ze které se stane velká ženská. Její ostentativní nenávist k lyžování začínala u oblečení. S lyžařskými šponovkami se Nora nikdy nespřátelila.

„Až budeš v letech, kdy přijde čas na dítě, budeš ještě ráda, že jsi udělaná v bocích,“ řekla Noře její máma. Teta Abigail, ta byla v bocích opravdu udělaná, a prsatá byla taky víc než štědře. Nora však měla se svými boky jiné plány – a porody do nich nezapadaly.

Moje máma si všimla, že Nora na lyžích dobře udržuje rovnováhu, případně ji znovu nabývá, a váha jí dopomáhá k rychlé jízdě. Pokud Nora při vysoké rychlosti neztratila balanc, na svahu často stačila zcela nekontrolovatelnou jízdou ještě před pádem urazit značnou vzdálenost. Jistě, Nora lyžovala příliš rychle. Na to, aby dokázala zatočit nebo zastavit, se jí to příliš vymykalo z rukou. Jenže počínat si bezpečně nebyl nikdy její styl.

Máma vyhodnotila, že Nora je aspoň natolik dobrá lyžařka, že pozná, kdy se schyluje k pádu. Když Nora vycítila, že každým okamžikem spadne, zmerčila nějakého chlápka a strhla ho s sebou. To byl její oblíbený způsob padání – mít pod sebou mladého muže. Vždycky to byl některý z výtečných lyžařů, podobné pako jako její bratranec Henrik.

Nora se – v posledním okamžiku, než ztratila rovnováhu – najednou přikrčila a chytila se lyžaře, který ji něčím dráždil. Silnýma rukama se mu ovinula kolem boků. Viděl jsem Noru vyškubnout takového chlápka z vázání. Viděl jsem, jak lyžaře zbavila brýlí nebo rukavic. Po sjezdovce klouzaly ohromné bochníky sněhu, vyrvané ze svahu silou jejich pádu. Chlap pokaždé skončil pod Norou, takže její pád se tím měkce ztlumil. Postižený lyžař křičel nebo sténal bolestí – někdy i zůstal nehnutě ležet, jako by byl po smrti.

Člověk snadno poznal, kdy Nora zapochybovala, jestli někoho skutečně nepřizabila. Sundala si lyžařskou čepici (nebo později helmu) a přitiskla ucho k chladným rtům nehybného lyžníka. „Když ten sráč dejchá, je to slyšet nebo cejtit,“ vysvětlila mi Nora. „Nedá se simulovat, že nedejcháš, Adame – nadlouho ne.“

Na lyžích se Nora ze své hmotnosti těšila. V domě, kde northconwayští Norové bydleli, byla umístěna seriózně působící váha – takový ten vysoký model, co se někdy využívá při převažování boxerů nebo zápasníků. Hřmotná váha zabírala v chodbě na patře docela kus místa; byla moc velká na to, aby se vešla do některé z koupelen. Nevím, jestli sportovně založení Norové dělají podobné věci coby součást nějakých rituálů, strejda Martin se strejdou Johanem to ale dělali. Pokaždé nás na Nový rok na chodbě nad schody vážili. Všichni jsme podléhali povinnému výročnímu vážení: místní Norky z North Conway (ty blonďaté holčičí holky), Nora, Henrik a já. Vždycky nás vážili v pyžamech. Nora byla nejtěžší.

V posledním ročníku vyšší odborné školy Nora vážila 77 kilo, minus něco málo na to pyžamo. Když Henrik dorostl do své plné velikosti, o něco ji převyšoval. Měřil pak asi metr pětaosmdesát, Nora metr sedmdesát osm, ale to ještě neřekla poslední slovo. „Mám sto osmdesát,“ shrnovala to jednoduše. A k tomu těch poctivých 77 kilo. Nejenže byla na lyžích rychlá, ale když někoho nabrala, nabrala ho opravdu pořádně.

Při těchto kolizích došlo i na pár zlomených noh, ale její končetiny to nebyly. V několika případech byla nutná operace kolena, nikdy ovšem jejího. V oněch dobách kožených lyžařských bot a dlouhých dřevěných lyží s pérovým nebo řemínkovým vázáním bývalo více zranění nohou od kolen níž, ale Nora nic takového neutržila ani jednou. I já jsem měl pochopitelně dřevěné lyže. Myslím, že je vyrobila firma Paris Manufactoring Company (z města South Paris ve státě Maine) a byly opatřené kandahárovým vázáním s pevně uchycenou špičkou. Nebo to možná byly první lyže, které měla Nora. O minulosti – teď myslím o mé minulosti – mi toho totiž spoustu vypověděla právě má starší sestřenka.

Strejdové Martin a Johan byli vyznavači telemarkového lyžování, až do smrti sjížděli svahy s volnou patou. Milovali své severské lyže s kuličkou na špičce. Pamatuju si, jak strejdové sjížděli kopce v telemarku ještě v sedmdesátých letech. Přitom většina milovníků alpského lyžování přešla na sklonku šedesátek k bezpečnostnímu vázání s uchycenou špičkou i patou.

Vzpomínám si, jak máma jednou říkala: „Ty starý typy vázání s pružinou a pevnou špičkou způsobovaly spoustu spirálních zlomenin bérce.“

Takové fraktury nebyly mezi Nořinými oběťmi ničím neznámým – vedle zranění horní poloviny těla, jež se dala při tvrdých pádech v takové rychlosti čekat. Běžná byla vymknutá ramena a zlomeniny klíční kosti, ovšem nikdy se to netýkalo Nory. A pokud Nora někoho zasáhla a přistála na něm, občas docházelo i ke zlomeninám žeber a otřesům mozku. Bezpečnostní vázání přinášelo určitou jistotu v tom, že při nárazu vypnulo a lyže se uvolnila. Jenže lyže mají ostré hrany, a pokud se srazí dva lyžaři, může dojít k laceracím v obličeji. Nora byla na své jizvy na tváři hrdá.

Jednou se jí sešité obočí v noci nějak otevřelo a rána začala krvácet na polštář. Ráno měla Nora obličej přilepený k povlaku. Blonďaté holčičí holky začaly v patře na chodbě ječet, zhnusené ze vší té krve. Jindy si zase Nora zlomila nos. Zůstal přimáčknutý hrudní kostí jednoho chlápka, kterého strhla ke svahu. Jeho sternum při tom prasklo – což bylo patrně horší zranění než zlomený nos.

„Je to jen taková vlasová fraktura,“ pokrčila Nora rameny. „A koukni na mě – udělal se mi z toho brejlovej hematom. Teď když vypadám takhle, nemohla bych klofnout ani žádnýho úchyla,“ dodala a ukázala si na obě oči s tmavými podlitinami.

Měl jsem z toho ale pocit, že Nora se ze svých zranění těší, i když možná ne tolik jako z ubližování „těm sráčům“. Už jen proto, že pokud byla Nora zraněná, měla tím výmluvu, aby nemusela lyžovat. A nebylo pochyb o tom, že Nora ráda vypadala trochu pomláceně. Během těch našich let na Cranmore Mountain jsem nepozoroval, že by Nora projevovala jakýkoli zájem o svádění kohokoli – dokonce ani úchyla. Nejenže se Nora oblékala jako kluk. Od chvíle, kdy ji poslali do Northfieldu, udělala krok, který její matka označila slovy „demonstrace střihem“.

„Říká se tomu vojenskej sestřih,“ oznámila Nora a dala si záležet, aby to neznělo jako dramatické zvolání některé z těch afektovaných Brewsterovic sester. „Jak to, že když se takhle ostříhají kluci, nedělá se z toho žádná věda?“

Někteří muži měli za to, že Nora je chlap. Když si natáhla lyžařskou bundu dost dlouhou na to, aby jí zakrývala boky, nebo nějaký větší svetr – ten teda musel být fakt velký, aby jí zamaskoval prsa –, výrazně vystupující brada a široká ramena Noře dodávaly mužný vzhled. A na lyžích – dokonce i když na nich jen šla krokem – dokázala předvádět chlapsky sebejistý pohyb. Bez lyží už to nebylo ono, jakmile do pohybu zapojila i boky. Pokud obraz dotvářely její boky nebo poprsí, nikomu nemohlo uniknout, že Nora je žena.

Co se týče oněch lyžařských virtuosů, co pod ní leželi na sjezdovce – obzvlášť těch, kterým pád vyrazil dech nebo utrpěli otřes mozku –, jen si představte, jak museli být překvapení, když znovu nabyli vědomí a k rozechvělým rtům se jim tisklo Nořino ucho! Hádám, že krátkodobý pocit pochybně erotického zmatení náhle zmrazil kontrast s jejím zježeným vojenským sestřihem, pohlednou, ale drsně působící tváří – s výraznou pevnou čelistí a rty sevřenými v úšklebku, který u Nory nahrazoval nelítostný úsměv.

Možná se ale nad tím hrdinským příkladem, který mi Nora poskytovala, rozplývám až moc. Jistě, pomáhala mi snášet ty zimní výpravy za lyžováním na sever. Ale nehledě na Nořiny šaškovské vzdorné kousky, ze všeho nejvíc pro mě vyvstávají ty dva týdny každou zimu, kdy jsme byli s mámou spolu – a především naše noci.

„No teda – zůstáváme na noc, Adame!“ vyhrkla vždycky máma jako malá holčička. „Tak co, nejsi nadšenej?“

Ovšem, to jsem byl – v každém věku. Vždycky jsem byl. Máma ve mně vyvolala pocit, že přespávání se mnou je pro ni něco jako svátek. Při zpětném pohledu možná i bylo. Od Nory vím tohle: teta Abigail s tetou Marthou vytrvale vyjadřovaly nesouhlas s tím, abychom s mámou během jejích návštěv v North Conway sdíleli společný pokoj. Po nějakou dobu jsme dostávali místnost s jednou postelí, metr a půl širokou; ke zděšení mých zarytě konvenčních tet jsme s mámou přespávali na společném lůžku. To ale na prahu mého dospívání skončilo. Jakmile jsem dosáhl věku jedenácti dvanácti let, tety přesvědčily northconwayské Nory, aby nám s mámou přidělili ložnici se dvěma postelemi; ty měly šířku „twin“, necelý metr.

„Moje máti a Martha už nějak vykoumají dokonce i to, jak mají patřičným způsobem umřít,“ podotkla k tomu Nora. A vážně se jim to pak povedlo.

(Na téma úmrtí tet jsem ve svých románech trochu citlivý. Nelaskaví kritici už vyjádřili nasupenost nad tím, jak ve svém psaní odpravuju či jinak odstraňuju nežádoucí tety, jenže tito kritikové se s tetou Abigail ani tetou Marthou nikdy nesetkali. Pro tyhle dvě by nebyl nemožný jakýkoli deus ex machina v jakékoli podobě.)

Takže teta Abigail a teta Martha zasahovaly do toho, jak máme my dva s mámou zařízené noclehy. Co jim bylo do toho?

„I když se spolu tak rádi tulíme, zlatíčko – a navíc jsme tak malí –, myslím, že na to, abysme spali celou noc v jedný metrový posteli, jsme přece jen trošku nad míru,“ podotkla máma s dramatickým povzdechem. Dala si záležet, abych věděl, jak moc je jí to líto. Řekla mi, že ve společné posteli můžeme spát vždycky, a tak jsme se k tomu pak vraceli – za předpokladu, že postel na to byla dostatečně velká.

Ale i tam v té ložnici v North Conway se dvěma postelemi šířky „twin“ jsme se k sobě vždycky v jedné z nich přitulili – i když jen do chvíle, než jeden z nás usnul, což byla obvykle máma. Však taky celý den lyžovala. Když jí skončila poslední instruktážní lekce, párkrát si ještě svah sjela se strejdou Martinem a strejdou Johanem. To si dopřávali na černé sjezdovce, vyhrazené jen pokročilým. Bratři Vinterovi tam s ní několik let drželi krok; pak už příliš zestárli na to, aby se o to pokoušeli. Abigail s Marthou Malé Ray nestačily nikdy.

Lyžaři, kteří jezdili na Cranmore Mountain, většinou vzpomínají na Skimobile – vozítka na dřevěných kolejích, jež je vyvážela nahoru – a na lyžařské školy vedené instruktory z Evropy. To já vzpomínám na naše noclehy s mámou. Jak jsme si povídali a chechtali se. Jak brzy jsem stačil zapomenout, nakolik mi chyběla. Jak rychle se vytratilo moje rozladění.

Moje máma moc nepila; říkala, že „na alkohol je moc malá“. Dopřávala si jen pivo a nedala si víc než jedno nebo dvě. Vysvětlila mi, že po dvou pivech už se cítí trochu namazaná, mně se ale krapet nametená líbila – to, jak začala mluvit jakoby holčičím šeptem nebo když se chichotala jako děcko. Někdy, když byl zrovna některý z těch dvoupivových večerů, najednou plácla nějaký naprosto nelogický nesmysl, často poté, co chvíli zůstávala potichu. Hovořila jakýmsi dětinským šeptem – tajnůstkářsky, jako by nás někdo mohl poslouchat. To jsme takhle leželi ve tmě a máma po nějakou dobu nic neříkala, proto jsem si pochopitelně začínal myslet, že usnula. A vzápětí se ozval její šepot, zdánlivě bez jakékoli souvislosti s něčím.

Tohle se stalo v jedné z těch dvou metrových postelí v North Conway. Nevzpomínám si, kolik mi bylo let, ale tou dobou už jsem poslouchal Bílou velrybu – smysl pro vnímání jazyka jsem měl rozvinutější než ostatní rysy. (Měl jsem máminy drobné ruce – a chudáček můj pindík nebyl, aspoň podle Henrika, o nic větší než můj malíček.) Zrovna jsem se jemně vymotával z máminy náruče; chystal jsem se přesunout do druhé oddělené postele, kde bych měl víc místa.

„Viděls je?“ zašeptala máma do tmy.

Vyčkával jsem, dokud jsem neusoudil, že znovu usnula; znělo to trochu jako něco, co mohla říct ze spaní. Cítil jsem, jak se mi její rty drsně otírají o ucho. „Neviděl, že ne?“ zašeptala máma.

„Neviděl co?“ zeptal jsem se jí. „Koho jsem měl vidět?“

„Jé, jsem to ale nána!“ ozvala se máma hlasitě. „Já jsem mluvila ze spaní?“ V té době jsem se domníval, že ano.

9

Filmy, přítelkyně, cizáctví, samorosti

Většina muzikálů z padesátých a šedesátých let byla pro děti bezpečná. Vzpomínám si, jak jsme byli s mámou na Zpívání v dešti, a vybavuju si to hlavně díky tomu, jak prohlásila, že by ráda učila Debbie Reynoldsovou lyžovat. Bylo mi tehdy asi deset. Mámina poznámka mě zmátla, protože ve filmu žádné lyžování nebylo (jenom se tam zpívalo a tančilo).

„Debbie možná není úplně nejzkušenější tanečnice,“ vysvětlovala mi máma, „ale poznám, že má sportovní nadání – to jsem tím chtěla říct.“ A mámě se líbil i Gene Kelly.

„Protože je hezkej?“ chtěl jsem vědět.

„Protože umí tancovat!“ zvolala Malá Ray. „Hezkej je dost, to jo, zlato, ale ne tak, jak budeš hezkej ty.“ (Není dost malej, usoudil jsem.)

O rok dřív jsme s mámou společně viděli Američana v Paříži. „Myslím, že vypadáš trošku jako Leslie Caronová,“ řekl jsem mámě.

„No to sotva, zlatíčko!“ zvolala a vlepila mi pusu. „Ale děkuju ti.“

Během padesátých a šedesátých let jsem pak viděl i další muzikály – už si nepamatuju s kým. Brigadoon, Carousel, Oklahomu. Tyhle padesátkové jsem neviděl v rámci rande. Na to, abych šel do kina s dívkou, jsem byl buď ještě příliš mladý, anebo jsem s pozváním nepochodil. West Side Story přišla na řadu později, v roce 1961. To mi bylo devatenáct – možná jsem tehdy nějaká dostaveníčka měl, ale nevzpomínám si, že bych někoho vytáhl právě na tenhle film.

„Je možný, žes tam byl s jednou z těch svých nešťastných holek – rozumíš, jednou z těch raných,“ připomínala mi Nora. „Ale když se nad tím zamyslím víc, asi ne s tou tlusťoškou – ta by se v kině nevešla do sedadla,“ pokračovala Nora. „Pamatuješ, jak se Sally zašprajcovala ve sprše? Nana mi říkala, že v tom sprchovým koutu museli vysadit dveře, aby ji dostali ven.“

„Sally jsem na West Side Story nevzal,“ přitakal jsem.

„A myslím, že tu s koňskou nohou by muzikál moc nepobavil – chudák Rose by se z těch tanečních scén zrovna netěšila,“ řekla Nora.

„Rose neměla koňskou nohu – jenom kulhala, a byla náchylná ke svalovým křečím,“ namítl jsem.

„Jak si to vybavuju, Rose spíš vrávorala, než kulhala,“ zdůraznila Nora. „Spadla přece na schodech do podkroví, ne?“ Na to jsem jen přikývl. Nora se posunula dál – ke Caroline, která měla velkou sílu. Caroline si při pozemním hokeji zranila koleno; když jsme si domluvili rande, přišla o berlích. Jsem si jist, že Caroline jsem do kina nikdy nevzal. Měla široká ramena, byla značně vysoká a ty její berle byly pořádně dlouhé; mohlo by se přihodit něco ošklivého.

Nora pak přešla k Maud, která byla rovněž hodně vysoká – vyčouhlá, hubená přespolní běžkyně. Maud upadla a zlomila si ruku; když jsme spolu chodili, měla ji v sádře. Vím, že Noře o Maud řekla máma. Moje máma se o Maud zmiňovala jako o „panně“. S Maud jsme zůstali přáteli.

„Já nevěděl, že Maud je panna,“ přiznal jsem se Noře, stejně jako jsem to předtím řekl mámě. Nora věděla, že se s Maud kamarádíme dál.

„Já o těch, co to dělají poprvý, něco vím,“ řekla mi Nora. „Však už jsem s holkama, co neměly žádnou zkušenost, spala. Nikdy nemůžeš tušit, co se stane, když na ně dojde. Ale s holkou, co má ruku v sádře, jsem to teda fakt ještě nedělala,“ připustila Nora. Na okamžik se odmlčela. „Tvoje máma říkala, že tě Maud tou sádrou zmlátila – říkala, že Maud z tebe málem vyrazila duši,“ pověděla mi Nora.

„Maud mě párkrát trefila, hlavně do obličeje. Rozhodně mi nechtěla ublížit,“ vysvětloval jsem. „Maud prostě jen tak kolem sebe máchala rukama. V podstatě o sobě nevěděla a na ruce holt měla tu sádru.“

„To si dokážu představit,“ ujistila mě Nora. „To se může stát každýmu.“ Znovu se odmlčela. „Hádám, že jediná dobrá věc – teď myslím na těch muzikálech z padesátejch a šedesátejch let – je, že jsou pro panny bezpečný.“

„Já Maud na West Side Story nevzal,“ namítl jsem.

„Však ti to taky nevyčítám,“ opáčila Nora obratem. „Vzít někam Maud s tou sádrou by nebylo bezpečný nikde!“

„A Sophii jsem na muzikál taky nikdy nevzal,“ nadhodil jsem tiše.

„Šmarjájosef – chudák Sophie!“ vykřikla Nora. „To byla tvoje první přítelkyně spisovatelka, co?“

„Má první přítelkyně spisovatelka,“ opakoval jsem smutně.

„To šílený krvácení!“ zvolala Nora. „Nikdy se jí nechtělo zastavit, že jo? Spisovatelka, co má v jednom kuse krámy – to musí bejt hrozná depka!“

„Sophie neměla na muzikál nikdy náladu,“ připustil jsem.

„Příběh o někom, kdo nepřetržitě krvácí, ten by šel asi těžko přizpůsobit pro muzikál,“ podotkla Nora. „Muzikál Fibromy! To si nedovedu představit.“

„Máma pořád připomíná, jak dostala pračka děsně zabrat, všechno to povlečení a osušky – sem tam i naše povlaky na polštáře,“ řekl jsem Noře.

„To víš, že Ray o Sophii pořád mluví jako o ‚tý hemofilce‘, že jo?“ zeptala se mě Nora.

„Vím, Noro.“

„Tvoje máma na muzikály moc není, co?“ zeptala se mě sestřenka, a konečně tak změnila téma a opustila moje nebohé přítelkyně – nebo aspoň „ty rané“, jak jim Nora říkala.

„Ne, Ray o muzikály nestojí,“ řekl jsem.

Moje máma obdivovala Hitchcocka. A milovala taky westerny a válečné filmy. Babičku, tetu Abigail a tetu Marthu okouzloval zvuk velkých jazzových kapel. Mámě to nic neříkalo. Zatímco Nana a moje tety koukaly na Příběh Glenna Millera a Příběh Bennyho Goodmana, my s mámou viděli (a milovali) V pravé poledne, Stalag 17, Mosty na Toko-Ri, Stopaře a Most přes řeku Kwai.

S mámou jsme byli smutní, když se v roce 1955 při automobilové nehodě zabil James Dean – „Vždyť byl sotva o deset let starší než ty!“ vykřikla máma a sevřela mě do náruče. Ovšem ve vztahu k filmům s Jamesem Deanem byla Malá Ray rozpolcená. „Na východ od ráje už bych znovu vidět nechtěla – Rebela bez příčiny určitě jo,“ pravila máma.

Ray se líbily dobrodružné filmy. Doly krále Šalamouna byl možná první takový film, který jsme viděli společně. (Kolik mi bylo, osm? Nedokážu si vzpomenout.) Máma měla ráda lásku a válku – rozumí se pohromadě. Když jsme viděli Africkou královnu, mohlo mi být tak devět. A hádám, že mi bylo asi tak deset nebo jedenáct, když jsme byli na filmu Odtud až na věčnost, což teta Abigail a teta Martha prohlásily za „naprosto nevhodné“.

Když se vrátím k westernům: mámě se líbil Černý den v Black Rock, ale zároveň z něj byla podrážděná. „Spencer Tracy se mi líbí víc, když má obě ruce,“ řekla k tomu lakonicky.

Vůbec se nám nelíbily filmy Roucho a Desatero přikázání. (Shodli jsme se, že výpravné biblické příběhy jsou až moc předvídatelné.) Zbožňovali jsme Marilyn Monroe. Při Zastávce v Kansasu a Někdo to rád horké jsme se drželi za ruce. Oba jsme se Marilyn zastávali, jak zpívala v Řece do nenávratna. „Ona se snad vážně ani nemusí nadechovat!“ prohlásila máma. Marilynina smrt nás pak zasáhla ještě tvrději než havárie Jamese Deana.

Nejsem fanouškem vědecko-fantastických filmů, přesto jsme je s mámou rádi sledovali společně – jak ty dobré, třeba Válku světů, tak i ty úděsné pro teenagery miliskující se v autokinech, třeba Útok krabích monster, The Blob a Vosí ženu. Pokud už jsme se s mámou v létě vydávali do takových autokin, vždycky jsme se k sobě tiskli jako ta dospívající mládež na rande. „Naprosto, ale naprosto nevhodné!“ komentovaly to znovu moje zaručeně pohoršené tety.

Teta Abigail s tetou Marthou dostaly úplný záchvat syčivých komentářů k filmu Absolvent – a to jen proto, že postava, kterou hraje Dustin Hoffman, je „klučina vysokoškolák“, co se zaplete s paní Robinsonovou, ženou středního věku (ztvárněnou Annou Bancroftovou), a s dcerou téže paní Robinsonové. Mně bylo v době uvedení Absolventa nějakých pětadvacet, šestadvacet – Nora se už přehoupla přes třicítku. Psal se rok 1967, ale Abigail s Marthou přiváděla k nepříčetnosti už jen sama myšlenka filmu o starší ženě, která se miluje s mladším mužem.

„Je to teprve kluk!“ lamentovala teta Abigail.

„To by se mělo trestat!“ přizvukovala jí teta Martha.

„Vždyť už je to absolvent po vejšce – žádnej zelenáč,“ zdůraznila Nora.

„Nevím, co je na tom špatnýho, když se mu to takhle líbí – i kdyby to byl třeba středoškolák!“ zvolala máma.

A přece moje máma, která jinak velmi obdivovala Billyho Wildera, režiséra narozeného v Rakousko-Uhersku, soudila, že Audrey Hepburnová byla příliš mladá na to, aby si mohla něco začínat se stárnoucím Garym Cooperem v Odpolední lásce – to se psal rok 1957. Moje máma Audrey Hepburnovou milovala. Já taky. Když mi kamarádi v Exeteru řekli, že jim moje máma Audrey připomíná, upadl jsem do rozpaků. Věděl jsem, že o Audrey nejspíš smýšlejí podobně jako já. Pro mě nepředstavovala zrovna mateřský typ.

Když máma viděla Sabrinu – další film Billyho Wildera, tentokrát z roku 1954 –, řekla jen, že Humphrey Bogart a William Holden se do rolí „vůbec nehodí“. Určitě tím myslela, že tihle obstarožní páprdové byli pro romantickou komedii s Audrey Hepburnovou moc vyčichlí. Malá Ray tedy neschvalovala vztahy starších mužů s mladšími ženami, obráceně to ale neplatilo, „i kdyby to byl třeba středoškolák – když se mu to takhle líbí!“ Jak Nora neustále připomínala, Malá Ray prostě byla samorost.

Babička milovala britské komedie z padesátých let – Zlaté věže a Pět lupičů a starou dámu –, kdežto Malá Ray ne. Máma se zdráhala cestovat někam do ciziny. Spojené státy opouštěla jen neochotně, dokonce i ve filmech.

Měla sice moc ráda Johna Waynea, ale nelíbil se jí, když se vydával do Irska – i když jen ve filmu. O filmu Tichý muž řekla jen pár slov: „John Wayne patří do sedla – myslím tím ve westernu.“ Byla přesvědčená, že westerny jsou lepší, pokud je točí Američané. Měla ráda Clinta Eastwooda, nemusela ale filmy Sergia Leoneho, ať už Pro hrst dolarů, Pro pár dolarů navíc nebo Hodný, zlý a ošklivý. Když jsem jí připomněl, že jeden z jejích nejoblíbenějších westernů natočil Rakušan – V pravé poledne režíroval Fred Zinnemann –, Malá Ray na to řekla něco, co se dodnes snažím pochopit. „Zlatíčko, Fred Zinnemann byl jedním z těch šťastných Židů, co z Evropy vypadli včas. Všechno svoje cizáctví tam nechali.“

No ale co ti rakouští instruktoři lyžování? „Všechno cizáctví?“ zeptal jsem se jí. Moji mámu trénoval Sepp Ruschp, a ten se zase učil od Hannese Schneidera. Copak se v lyžařských školách ve Stowe a na Cranmore Mountain neučila technika arlberské školy? Spousta lyžařů, které máma obdivovala, byli cizinci.

„Však víš, jak to myslím, zlato!“ zvolala máma, já jí ale nerozuměl.

Během šedesátých let jsem dost sledoval režiséry filmů, které se mi líbily, jenže máma byla ve svém vkusu tak americká – nebo ve svých předsudcích –, že jsem ji nedokázal přesvědčit, aby se jí líbil Tony Richardson. Nesmírně se mi líbila Osamělost přespolního běžce. Na tenhle film jsem se chystal zajít podruhé. Nemohl jsem se dočkat, až na to vezmu mámu.

„Hele, Adame, já vím, že máš běhání rád,“ podotkla, „a hádám, že se tomuhle říká ‚kritický realismus‘, což ti je podle mě blízký taky.“ To mě zklamalo, ale zkoušel jsem to dál. Vzal jsem ji na Toma Jonese, zase jiné dílo Tonyho Richardsona. Žádné běhání, mnohem menší důraz na společenský realismus – myslím na realistické ztvárnění Anglie osmnáctého století.

„No, zlato, na tomhle filmu se ti nejspíš líbí ta oplzlost,“ podotkla máma. „Ale copak byli lidi vůbec někdy takhle posedlí sexem, navíc v Anglii?“

„Myslíš v osmnáctým století?“ zeptal jsem se jí. „To jako jestli tenkrát byli tak žádostiví?“

„Řekla jsem vůbec někdy – podle mě se prostě nedá uvěřit, že by byl někdo sexem posedlej takhle moc!“ prohlásila máma.

„Pokud jde o sex, moje máma má k Brewsterovic děvčatům blíž, než si myslíš,“ svěřil jsem se Noře.

„Pokud jde o tvrdohlavost, to možná,“ opáčila Nora. „Ale co se týče sexu, Malá Ray z Brewsterovic líhně není, Adame,“ trvala na svém Nora.

A nijak ji nepřekvapilo, jak vlažnou odezvu u mámy vzbudil Paul Newman. „Myslel jsem si, že mámě se hezouni líbí – nebo aspoň tohle slovo často používá,“ povzdechl jsem si před Norou. S mámou jsme byli společně na Hazardním hráči, Hudovi a Frajeru Lukovi.

„Vsadím se, že ti Paul Newman připadá hezkej,“ nadhodil jsem před mámou po každém z těchto tří filmů.

A Malá Ray řekla pokaždé to samé: „Až moc testosteronu.“

„Na tom není nic divnýho. Podle mě to odpovídá – a přesně to k Ray pasuje, že na testosteron úplně kašle,“ řekla Nora. Tak tohle bylo ono téma mojí babičky, i když vyjádřené poněkud drsnějšími slovy.

Shodou okolností se stalo, že na filmu Stařec a moře jsme byli společně všichni tři, já, Malá Ray i Nora. Když jsem si vybavil, co kdysi máma řekla o Spenceru Tracym, čekal jsem, že se jí tentokrát coby obouruký rybář bude zamlouvat, i když tu byl o tři roky starší. Jenže máma hned na začátku filmu usnula.

„To takhle při filmech usíná často?“ šeptla mi Nora do ucha.

„Nikdy,“ zašeptal jsem na oplátku. Mámu (tiše a klidně spící) jsme pak sledovali stejně pozorně jako Starce a moře. Hemingwaye jsem nemohl vystát – myslím tím, když jsem ho musel číst. Ten rybářský příběh jsem už znal, ale Nora ne.

„Fandila jsem těm žralokům, celou dobu,“ pronesla Nora na konci. „A ty jsi celou dobu chrněla, Ray,“ řekla mojí mámě.

„Vážně?“ opáčila máma jako neviňátko, jak to ona uměla. „Hm, tak to se mi muselo zdát něco zajímavějšího,“ dodala pouze.

Po filmu se Nora vyjádřila, že Ray vypadala, jako by „byla taky na straně žraloků – dokonce i ve spánku“. Téma mojí mámy, tvrdě spící po celou dobu filmu, nám s Norou připadalo daleko zajímavější než celý Stařec a moře.

Už jsem zapomněl, kde jsme to byli – Nora, moje máma a já – společně na filmu Maršál. Bylo to na sklonku šedesátých let. John Wayne se znovu vyhoupl do sedla, kam podle mámina přání patřil. Soudím, že Hollywood si o Wayneovi a o jeho návratu do sedla myslel totéž co máma, protože mu pak přiklepli prvního a jediného Oscara, za tuto jeho roli jednookého policejního maršála s povislým bříškem.

V závěru Maršála nás s Norou nechala Malá Ray letmo nahlédnout do svého zjevně zavilého nacionalismu. Nezapomeňte, že mi už bylo skoro třicet a Noře kolem pětatřiceti. O rok dřív byl zvolen Nixon, a byl to zároveň i rok masakru v My Lai, zavraždění Martina Luthera Kinga i Bobbyho Kennedyho, rok, kdy také sílily protesty proti válce ve Vietnamu. Rok nato došlo ke střelbě v kampusu Kentské státní univerzity, při níž příslušníci ohijské národní gardy zabili několik studentů. My s Norou jsme zrovna nějakým patriotickým nadšením nepláli.

„Tak co, viděli jste?“ prohodila máma přede mnou a Norou tím svým dívčím hláskem. Vycházeli jsme po skončení Maršála v proudu návštěvníků z kina.

„Viděli co, Ray?“ zeptala se Nora.

„John Wayne je starej a obtloustlej a přišel o oko,“ vysvětlovala máma, „ale zmáknul to líp než v Irsku.“

„Ty proti Irsku něco máš, Ray?“ nadhodila Nora.

„Já si o Irsku nemyslím ani nic dobrýho, ani špatnýho,“ odpověděla máma. „Ale nic mě tam netáhne, ani nikam jinam, do žádný ciziny. Jsem spokojená, že můžu zůstat tady, v Americe. A toho by se měl držet stejně tak John Wayne.“ A já přitom věděl, že miluje Rakousko, domov arlberské lyžařské techniky!

„Ray nemá ráda nic, co souvisí s cizinou,“ vysvětloval jsem Noře. „Kromě lyžařů,“ dodal jsem. „Ray má ráda Toniho Sailera a Toniho Matta a Seppa Ruschpa a Hannese Schneidera – to jsou sice cizinci, ale Rakušani. Hádám, že cizáctví ve filmech je něco jinýho.“ Odmlčel jsem se. Podíval jsem se na Malou Ray, abych viděl, jak se jí líbí, když o ní někdo mluví ve třetí osobě, a až pak jsem se obrátil přímo na ni. „Nemáš ráda zahraniční filmy – obzvlášť ty s titulkama, viď?“ zeptal jsem se jí.

„Já nechodím do kina proto, abych tam musela číst, zlato,“ opáčila mi na to máma.

„Ty nečteš ráda nic!“ přisadil jsem si.

„Četla jsem a ráda budu číst dál, co napíšeš ty, Adame – všechno, co mi ukážeš,“ řekla máma a políbila mě na tvář.

„Ale Ray, zrovna v těch filmech, co mají titulky, bejvá bezva sex,“ přisadila si Nora.

„Nechodím do kina proto, abych koukala na bezva sex,“ zvolala máma. Zasmála se a pohladila Noru po tváři. K tomu se teda Malá Ray musela postavit na špičky a nezbylo jí než se Nory chytit kolem krku, aby udržela rovnováhu. I na špičkách máma dosáhla taktak vysoko, aby dokázala Noru políbit na líčko, a soudím, že moje sestřenka se stejně trochu sklonila, aby jí to usnadnila. „Má zlatá, zlatá Noro,“ pronesla máma. „Nejde vždycky jenom o sex!“

Taková představa byla pro nás s Norou v našem věku těžko stravitelná. Věděli jsme, že averze mojí mámy k „cizáctví“ neznamená odpor k sexu. Právě naopak, s Norou jsme věděli, že moje máma je v sexuálních záležitostech značně vybíravá – dokonce až puntičkářská –, což však neznamenalo, že by snad k sexu cítila odpor. Její averze vůči věcem spojeným s cizinou byla spíše americká než sexuální, protože máma stála z vlastního rozhodnutí v sexuální oblasti mimo hlavní proud. Měl jsem silný dojem, že Malá Ray i Nora se v takové outsiderské roli cítí do značné míry jako doma.

Když jsem se tohle všechno jednou usilovně pokoušel Noře sdělit, zmohl jsem se jen na poněkud kostrbaté vyjádření. „První cizojazyčný filmy, co jsem viděl, mě přivedly k tomu, že jsem pak četl filmy rád,“ řekl jsem Noře. „Vzbudily ve mně lásku ke všem otitulkovaným filmům. Když jsem takový filmy musel číst, měl jsem pocit, že je sám píšu, nebo aspoň že bych filmy psát uměl. Jako by zahraniční filmy vznikly právě pro mě.“ Takhle jsem to Noře vylíčil, ale neudělalo to na ni pražádný dojem.

Má starší sestřenice jen pokrčila rameny. „To je prostě tím, kdo seš, Adame,“ shrnula to. „Ty máš něco z toho cizáctví v sobě – a začíná to tím, odkud pocházíš. Cizáctví je v tobě uvnitř – to jsi prostě ty. Ty, já a Ray – my holt jsme už takoví samorosti.“

A samorosty chodit do kina baví – dokážeme vidět ve tmě. Samorosti si vyhlížejí jiné solitéry. Když vidí někoho takového na plátně, je to vzrušující. Ale pokud se jim nikoho takového ve filmu objevit nepodaří, je to vzrušující taky, zas jiným způsobem. Když pak samorost odchází z kina, ví, že je odlišný ještě víc, než si myslel.

10

Tarzan ne

Nejenže jsem odkládal cestu do Aspenu co možná nejdéle, ale skoro jsem čekal až příliš dlouho. Otázka, se kterým mužem se moje máma setkala v Aspenu roku 1941, nebyla jedinou ze záhad, jež obestíraly to, k čemu došlo (či nedošlo) mezi mou matkou a muži. Co přesně se přihodilo mezi mou mámou a jiným mužem, mělo nadále zůstat obestřené nejasnostmi, ale svým způsobem se ten člověk stal slavným – jak v dobrém, tak ve značně záporném smyslu – a alespoň po nějaký čas znal jeho jméno úplně každý.

Americký herec Lex Barker v Severní Americe nejvíce proslul tím, jak ztvárnil Tarzana. V rozmezí pěti let, mezi roky 1949 a 1953, byl Barker hlavní hvězdou pěti filmů tarzanovské série. Malá Ray na ně odmítla chodit. Když jsem se jí zeptal proč – mohlo mi být tak osm let –, řekla jenom: „Tarzan je doopravdy opičák, drahoušku.“

S Norou jsme viděli první film (Tarzanův magický pramen) společně. V době, kdy jsme byli na druhém pokračování (Tarzan a otrokyně), už Nora zkazky o Lexu Barkerovi a mojí mámě slyšela. Zato mně se nikdo nic říct neobtěžoval.

„Tarzan přijel do Exeteru, Adame,“ informovala mě Nora. „Ty jsi ještě nebyl na světě, já byla batole a Henrik pořád ještě sral do plen. Tarzan byl o tři roky starší než tvoje máma. Když bylo Ray třináct a čtrnáct, Tarzan měl šestnáct a sedmnáct,“ pokračovala Nora. „Umíš si představit, že to moje máti a teta Martha považovaly za ‚naprosto nevhodné‘ – obzvlášť když Malý Ray vrážela klíny do hlavy zrovna tahle velká gorila.“

„Ale jak se Tarzan do Exeteru dostal?“ ptal jsem se Nory.

„Ten herec, Adame – ne ten polonahej chlap, co se houpe na liánách nebo ometá okolo Jane a toho šimpanze! Do Exeteru přijel Lex Barker, ten herec – a dokonce ještě předtím, než z něj byl Tarzan,“ vysvětlovala mi Nora. Musel jsem z toho vypadat naprosto rozhozený. Bylo mi osm; mysl mi nepochybně zaplavil výjev, jak Tarzan mojí mámě něco vráží do hlavy. „Ne že bych tím snad chtěla říkat, že spolu chodili, Adame – chápeš, ne že by spolu jako rozjeli vztah. Dokonce ani nevím, jestli spolu vůbec někdy ztratili slovo,“ dodala Nora. „Ale k něčemu tam došlo. Možná že se Tarzan na Ray nějak zvláštně kouknul – že si ji tak jako pronikavě vyhodnotil, nevhodným způsobem – nebo se na ni kdovíjak usmál a ji to vyvedlo z míry.“

Já jsem si pochopitelně představoval, že Tarzan na moji mámu spustil ten svůj opičí pokřik nebo že se začal bušit do nahé hrudi. Nora vždycky vyčíhla, co mi běží hlavou. „Adame: Tarzan na sobě rozhodně neměl jen bederní roušku, v Exeteru teda ne,“ ujistila mě. „Skoro určitě byl v košili, když se tohle stalo, ať už se teda stalo cokoliv – jestli se teda vůbec něco stalo. Něco na tomhle chlápkovi prostě tvou mámu vyplašilo. Anebo ten velkej opičák udělal něco, co zmerčila moje přiblblá máti a teta Martha, a vystrašilo to tyhle dvě – nejspíš když viděly, že to Tarzana k Ray silně přitahuje.“

Ovšemže jsem si něco takového dokázal představit. Pokud jde o otázku vhodnosti nebo patřičnosti, ke zděšení tety Abigail a tety Marthy toho stačilo málo. Tak například v době, kdy šel do kin třetí a po něm čtvrtý tarzanovský film s Lexem Barkerem – Tarzan v nebezpečí a Tarzanova divoká zuřivost, byla Nora mimo školu. Když tyhle filmy dávali v biografu Ioka, mně bylo devět a pak deset. Teta Abigail s tetou Marthou trvaly na tom, že na to půjdou se mnou; nepřipadalo jim vhodné, abych tyhle filmy viděl sám. Šel s námi i Henrik. Tou dobou mu bylo třináct, respektive čtrnáct. Jeho matka a teta Abigail se posadily mezi nás, takže se přes ně Henrik nemohl natahovat a bouchat mě do ruky ani mi prsty kroutit ucho, což byly jeho oblíbené kratochvíle.

Z těchhle dvou filmů si toho pamatuju jenom poskrovnu. Mou pozornost totiž rozptylovaly samy tety Abigail a Martha; tehdy už měly dost po čtyřicítce, byly tím pádem přinejmenším o deset let starší než Lex Barker, a jejich morální rozhořčení by se dalo krájet. Ztěžka supěly, pěsti zaťaté, vyměňovaly si ostré pohledy – zvlášť když se Tarzan společensky stýkal s tím šimpanzem Čitou nebo se velmi srdečně sbližoval s Jane.

Když jsme po Tarzanově divoké zuřivosti z Ioky odcházeli, teta Abigail prohlásila: „Ten Tarzan je víc šimpanz než člověk.“

„Je mi Jane líto!“ přidala se teta Martha.

Poslední tarzanovský film s Lexem Barkerem (Tarzan a ďábelská žena) spatřil světlo světa v roce 1953. Na ten mě do biografu Ioka vzali strejdové Martin a Johan. To bylo vůbec poprvé, kdy jsem s nimi byl v kině. Ani tehdy nebyla ve městě Nora. Té už bylo osmnáct a možná že se zrovna zdržovala ve škole, na Mount Holyoke College.

Kdyby mě byla Nora předem nevarovala, chování mých strýců v hledišti Ioky by mě jistě zaskočilo.

„Můj táta a strejda Johan jsou divný – oni považujou všechno za komedie, dokonce i tragédie,“ řekla mi tehdy Nora.

„A to je nějaká norská zvláštnost?“ zeptal jsem se jí.

„To je prostě jenom divný, Adame,“ trvala na svém Nora. „Oni se při většině filmů od začátku do konce řehtají.“

Snad právě proto s námi nešel Henrik. Tarzan a ďábelská žena nebyla komedie – aspoň to teda nebylo jejím záměrem. Anebo dost možná Henrik usoudil, že už z tarzanovských filmů vyrostl.

Podlí zloději slonoviny Tarzanovi spálí jeho obydlí ve větvích a zmocní se Tarzana i Jane. Tarzan se zastává slonů, je proti pokoutným pytláckým kšeftům se slonovinou. Pokřikem slony svolává, ti se přiřítí v celém houfu a podlého Raymonda Burra udupou. Ďábelská vetřelkyně Lyra je postřelena. O jediné komické odlehčení se postará šimpanz Čita – je přistižen, jak krade pštrosí vejce. Strejdové Martin a Johan se přesto burácivě smáli úplně všemu. Rodiče s malými dětmi si odsedávali, aby byli od toho řičení vyšinutých northconwayských Norů co nejdál. Největší výbuchy smíchu strýce Martina a strýce Johana vyvolávala Jane při scénách, kdy ji pašeráci slonoviny drželi v zajetí.

Když jsme s Ioky odcházeli, pořád se ještě hlasitě smáli. „Skoro stejná sranda jako zahraniční filmy, Adame,“ sdělil mi strejda Martin, táta Nory.

„Ty s titulkama,“ přizvukoval mu strejda Johan, Henrikův táta.

„Já ještě nikdy neviděl film, co se musí číst,“ připomněl jsem jim zdvořile. Filmy s titulky se v biografu Ioka nikdy neuváděly.

„No tak to teda brzo napravíme!“ vykřikl strejda Martin.

„Ve Franklinu budou příští tejden dávat nějakej francouzskej film, Adame. Francouzský filmy jsou teda hysterický,“ sdělil mi strejda Johan.

Nora by mě zaručeně ujistila, že ne všechny francouzské filmy jsou hysterické, ale dychtivě jsem toužil vidět nějaký cizí film s titulky – dokonce i (a možná zvlášť) s tragickým námětem.

A tak, vzhledem k tomu, že jsem strejdy provázel na Tarzana a ďábelskou ženu, pozvali mě, abych s nimi zajel do biografu Franklin Theatre v Durhamu, a mohl tak zhlédnout svůj první otitulkovaný film. O Franklinu jsem věděl od Nory; její táta se strejdou Johanem ji tam už na zahraniční film vzali víckrát. V Durhamu působila Newhampshirská univerzita, bylo to město vysokoškoláků a Franklin byl nebližší artové kino v širším okolí.

Nora mi už před časem vykládala, že Henrik na čtení filmových titulků nemá trpělivost. Podle tety Abigail a tety Marthy zase veškeré zahraniční filmy obnášejí jen samý sex. Z toho vyplývá, že pokud strejda Martin se strejdou Johanem nebrali do Franklinu Noru, jezdili do Durhamu sami. Z Exeteru to tam bylo půlhodinku volnější jízdy. Franklin Theatre mi změnilo život. Někdo povídal, že dneska je tam místo kina thajská restaurace. Ani to nechci slyšet. Navždy budu vzpomínat na svou první návštěvu Franklinu a na první výlet do Durhamu.

„A je ten francouzskej film komedie?“ zeptal jsem se opatrně strejdy Martina, který řídil.

„No jasně že je!“ vykřikl strejda Johan ze sedadla spolujezdce.

Od Nory jsem už o smýšlení svých strýců ohledně komedií a tragédií věděl. Jak se ukázalo, můj první film s titulky byl doopravdy komedie, a já se při něm řehtal úplně stejně jako strejdové.

Film Les Vacances de Monsieur Hulot – Prázdniny pana Hulota –, který režíroval Jacques Tati a zároveň v něm hrál hlavní roli, mě naprosto odrovnal. Ve dvanácti letech jsem sice ještě nedokázal rozlišovat mezi marxistickými intelektuály a obtloustlými kapitalisty, ani rozpoznávat další prototypy z francouzských politických kruhů a společenských tříd, chápal jsem ale, že film si střílí úplně ze všech. Každého z nich – pana Hulota nevyjímaje – film vystavuje legračním situacím, a obejde se to bez jakékoli sprostoty.

Jacques Tati se mi postaral o jemné a inteligentní uvedení do francouzské kinematografie a do filmů s titulky. Z Franklin Theatre se později stala moje filmová škola. Zahraniční filmy, jež jsem viděl v Durhamu, ve mně vyvolaly touhu stát se scenáristou. Bílá velryba mě uvedla do románů devatenáctého století; zakrátko jsem už četl Nadějné vyhlídky. A Franklin mě uvedl do evropské kinematografie. Ve srovnání s ní mi americké filmy připadaly dětinské.

Třeba takový Tarzan. Sexuální skandály mnoha amerických filmových hvězd přežijí jepičí slávu jejich filmů. Jistě, vím – sexuální hanebnost má delší život než hvězdná filmová kariéra, a nejen ve Spojených státech. Jen se ale podívejme, co se přihodilo Lexovi.

Lex Barker a slavná herečka Lana Turnerová byli manželi od roku 1953 do roku 1957, tedy zhruba tak dlouho, jak dlouho zpravidla Lana v manželství setrvávala. Vdaná byla sedmkrát – no, osmkrát, pokud by se započítalo, že Josepha Cranea si vzala dvakrát (jejich první manželství bylo prohlášeno za neplatné). V roce 1958, rok poté, co Lana vykopla Lexe, byl v domě v Beverly Hills, kde Lana bydlela se svou čtrnáctiletou dcerou Cheryl Craneovou, ubodán tehdejší Lanin přítel Johnny Stompanato. Cheryl Stompanata probodla kuchyňským nožem, ať už to bylo v sebeobraně, nebo když se před ním pokoušela chránit svou matku.

„Ta holka měla zakuchnout Tarzana!“ pronesla teta Abigail, když se o Stompanatově zabití doslechla.

„Jsem si jistá, že Cheryl měla určitě chuť Tarzana zabít,“ přitakala teta Martha.

Máma se k Cheryl Craneové a ubodání Stompanata vyjádřila jenom stručně: „Chudák Cheryl bylo teprve deset, když si její máma Tarzana vzala. Když ho Lana vyhodila, bylo jí třináct.“

„To ty jsi pro Tarzana ani moc mladá nebyla. Ten velkej lidoop po tobě jel, Ray,“ připomněla jí teta Abigail.

„Přesněji řečeno, ovšemže jsi byla mladá, až nehorázně, Ray, jenže Tarzana to nezastavilo!“ doplnila ji teta Martha.

„Zas tak moc mladá jsem nebyla – nebyla jsem tak mladá jako chudák Cheryl,“ hlesla máma tiše. Skoro až šeptala.

Když Cheryl probodla Johnnyho Stompanata, Malé Ray bylo šestatřicet. Mně tehdy bylo šestnáct a studoval jsem na Exeteru – měl jsem už dostatečný věk na to, abych se směl účastnit konverzace o skandálním sexuálním chování.

„Lana Turnerová a Lex Barker byli hosty v hotelu Jerome,“ řekla mi jednou máma, ovšem ne v době, kdy byly poblíž tety – to jsme byli sami. Jméno hotelu Jerome už zaznělo z máminy strany při rozhovorech velice často, ale ještě nikdy ve spojení s Tarzanem.

„Lana a Lex byli v Aspenu, když jsi tam byla ty?“ zeptal jsem se.

„Nebesa, kdepak, zlatíčko – byli v tom hotelu ubytovaní, když byli manželé, až potom, co jsem tam byla já. Jen jsem viděla jejich fotku v jednom filmovým časopise,“ vysvětlovala Malá Ray. Moje otázka se jí dotkla; špatně si vyložila, kam tím mířím. „Ne, s Tarzanem jsem nikdy nelyžovala – nebyli jsme v Aspenu zároveň, než se ten opičák oženil s Lanou,“ vyhrkla máma najednou. „Jen se na sebe podívej, Adame. Teď už jsi nejspíš dosáhl plnýho vzrůstu, nebo se k tomu blížíš. Měříš metr osmašedesát. I kdybys ještě poporost, budu překvapená, když se dotáhneš na metr sedmdesát. Lex Barker měřil metr třiadevadesát, zlato. Někdy mě napadá, že mě vůbec neznáš. To by ani nebylo možný, aby Tarzan byl tvůj otec.“

A tak jsem se v šestnácti dozvěděl, že mým tátou nemohl být Lex Barker. Opičí muž měl velké tlapy. Můj táta žádný Tarzan nebyl. Cítil jsem se mizerně, že jsem se na něj vůbec mámy ptal. Bylo až smutné, nakolik se jí hnusila představa, že vůbec kdy přitahovala Tarzana z rodu opic.

Při jednom z našich výletů do Franklin Theatre jsem se strejdů vyptával na dobu, kdy byl Lex Barker na Exeter Academy. Teta Abigail mi už předtím říkala, že Tarzan vypadal jako opičák už na fotce ze školní ročenky 1937, kdy byl teprve posluchačem druhého ročníku.

„Ta opice to do konce školy ani nedotáhla,“ přisvědčovala teta Martha. Opice tedy odjela z Exeteru bez diplomu.

„Ten opičák vypadal mezi těmi kluky jako dospělý chlap,“ řekla tenkrát teta Abigail. „Dokonce i když s tou opicí teprve začínal.“

Lex Barker pak udělal docela slušnou kariéru v Evropě – nejen po těch svých tarzanovských rolích, ale i po Laně. Tarzan uměl francouzsky, španělsky, italsky i německy. V roce 1961 jsme se strejdou Martinem a strejdou Johanem viděli Barkera ve Felliniho filmu Sladký život. Pokud jste v tom snad Lexe přehlédli, hraje tam manžela nebo přítele Anity Ekbergové. Když ve filmu spatřili opičího muže Martin s Johanem, propukli v hurónský smích, až jim tekly slzy.

Lex Barker natočil víc než dvacítku filmů v němčině, včetně evropských westernů podle Karla Maye. Sedmkrát si někdejší Tarzan zahrál Old Shatterhanda – německého druha a pokrevního bratra Vinnetoua, fiktivního náčelníka Apačů.

„To se Tarzan všechny tyhle jazyky naučil na Exeteru?“ zeptal jsem se strýců. Ti by to přece mohli vědět. Strejda Martin na akademii vyučoval francouzštinu a španělštinu a strejda Johan zase němčinu.

„Já jen vím, že hrál fotbal,“ řekl strejda Martin. „Vím, že ke mně na fráninu ani španělštinu nechodil.“

„Tarzan v žádný mý německý třídě nebyl – to teda na beton,“ vysvětlil mi strejda Johan. „Rozhodně ale dělal atletiku.“

„A lyžoval?“ zeptal jsem se strejdů.

„Tarzan na lyžích!“ vykřikl strejda Martin.

„Jako že by jezdil v tý svý bederní roušce?!“ zvolal strejda Johan. Život je jedna velká komedie: moji strýcové se opět rozřehtali, až se za břicha popadali.

Roku 1988, kdy už bylo Cheryl Craneové pětačtyřicet a kdy od chvíle, co propíchla Johnnyho Stompanata, uplynulo třicet let, vydala svůj životopis nazvaný Objížďka: Hollywoodský příběh. V knize Cheryl odhalila, že v době, kdy jí bylo mezi deseti a třinácti lety, ji Lex Barker opakovaně znásilňoval. Když se s tím Cheryl svěřila matce, Lana opičího muže vykopla z domu.

V roce 1988 bylo Laně Turnerové sedmašedesát a Malé Ray šedesát šest. Lex Barker už naživu nebyl, aby si o sobě mohl v autobiografii Cheryl Craneové počíst. Ve čtyřiapadesáti letech zemřel roku 1973 na infarkt. Tarzan právě kráčel po ulici v New York City na schůzku se svou přítelkyní Karen Kondazianovou. Byla to herečka, v té době třiadvacetiletá – tedy o jedenatřicet let mladší než Tarzan z rodu opic. Pokud nepočítáme filmovou Jane, měla nakročeno stát se opičákovou šestou manželkou.

Jak moje máma zareagovala na tu zprávu, že Lex Barker systematicky pohlavně zneužíval mladší dceru Lany Turnerové, dokonce už od doby, kdy ještě dívenka nebyla ani v pubertě? Máma jenom tiše hlesla: „Chudák Cheryl.“

Později mi Malá Ray poskytla jednoznačnější vyjádření – i když nijak zvlášť detailní. „Už jsem ti to řekla, Adame – prosím tě, tak se mě na to znovu nevyptávej, zlatíčko. Tarzan ne.“ A tentokrát jsem se cítil mizerně, že jsem se na něho mámy nezeptal – celých třicet let.

11

Břemeno malého vzrůstu

V centru Exeteru toho nebylo zas tak moc, o čem by se dalo vykládat. Na křižovatce Water Street s Front Street stálo zastřešené hudební pódium, kde občas vystupovaly nějaké skupiny. Pod kaskádou vodopádků, v místech, kde se řeka Exeter vlévá do Squamscottu, byla voda napůl slaná a špinavá. Na Squamscottu už se projevuje příliv a odliv, takže školní posádka tu za odlivu nemohla veslovat. Bahnité nánosy znečištěné řeky páchly. Jeden veslař mi kdysi řekl: „V tom bahně můžeš obyčejně za odlivu sem tam vidět i nějakou kuklu.“ My totiž říkali kondomům kukly. Kino Ioka za moc nestálo, ale je to vlastně jediný barák v centru města, který si dokážu vybavit.

Vzhledem k tomu, že jsem byl vnukem emeritního pana ředitele Phillips Exeter Academy (nebo jsem si to aspoň myslel), akademie pro mě představovala domácí část města – dokonce ještě předtím, než jsem tam sám nastoupil. Front Street rozdělovala školní areál Phillips Exeter na dvě části. Vyrůstal jsem u prarodičů, v jejich domě z červených cihel na Front Street, na doslech zvonů, jež oznamovaly začátek a konec vyučovacích hodin. Dům ředitele Brewstera byl postaven v georgiánském stylu – vstupní dveře lemovaly dva bílé sloupy, průčelí mělo bílé okenní rámy a černé okenice. Z okna své mansardové ložnice, nad nímž se klenula věžičkovitá stříška, jsem shlížel na dlouhý úsek Front Street a mohl jsem odsud dohlédnout téměř až ke školním hodinám na věži, na níž ty zvony vyzváněly.

Když jsem řekl Naně, že na ciferníku na hodinové věži rozpoznávám římské číslice, označila to za raný příslib toho, že mám dost představivosti na to, abych se stal spisovatelem románů. Věděla, že z našeho podkrovního patra se na žádnou část hlavní budovy akademie dohlédnout nedá.

Nora se vyjádřila víc na rovinu: moje představa, že z podkrovní ložnice vidím školní hodinovou věž, pro ni neznamenala, že bych měl romanopiseckou fantazii – jenom to, že se pomalu učím.

Pro exeterský učitelský sbor – ze všeho nejvíc pro manželky učitelů – jsem byl „ten Brewsterovic kluk“, ne nutně proto, že jsem byl vnukem záhadně oněmělého emeritního pana ředitele. Pozoruhodnější na mně bylo spíš to, že jsem byl nositelem matčina dívčího příjmení, a to, že krásná Rachel Brewsterová zůstávala nápadně neprovdaná; zároveň se dlouhé měsíce zdržovala někde jinde.

Exeter byl malé město, i když ne zase tak malé jako klaustrofobické společenství internátní školy vyhrazené jednomu pohlaví. Lidem neuniklo, že pan ředitel Brewster přestal mluvit – předpokládal jsem, že v té době byl patrně zproštěn svých ředitelských povinností. Tedy zhruba v čase, kdy moje máma otěhotněla, ale ještě se to na ní navenek neprojevovalo. Už nevím, kdo mi řekl, že neřediteloval dlouho. Nevzpomínám si ani, kdy mi Nora vysvětlila, že on vlastně ředitelem nikdy ani nebyl. Že to byla pouhá fantazie Lewise Brewstera. Za vším se prý skrývalo jeho přesvědčení, že exeterským ředitelem být měl.

„Oblbly ho ty zatracený Brewsterovic holky,“ řekla mi Nora. „Když už, tak děda Lew je ve skutečnosti jen jedním z emeritních členů kantorskýho sboru. On tam jenom učil angličtinu – přísně lpěl na gramatice, jo, na pravidla on byl kanón. Když ještě mluvil, bez ustání mlel něco o interpunkci. Saltonstall je ředitelem na exeterský akademii už od dob, než mi narostly kozy. Salty bude nejspíš ředitelovat do skonání věků.“

A jak tomu bylo u Nory vždycky, z větší části měla pravdu. William Gurdon Saltonstall byl ředitelem Phillips Exeteru od roku 1946 do roku 1963, kdy byl pověřen řízením Mírových sborů v Nigérii. Vypadalo to, že Saltyho všichni milují.

Vida, takže další tajemství rodiny Brewsterových, o kterém jsem neměl šajnu! Nora se omlouvala, že mi to nepověděla dřív. „Já myslela, že už jsem ti to řekla, Adame. Určitě jsem předpokládala, že je už všem jasný, že ‚emeritní pan ředitel‘ měl jen takovou utkvělou představu, už dlouho předtím, než ztratil řeč.“ No jo, ale jak jsem asi tak mohl vědět, že je děda Lew mimo? Nikdy se mnou nepromluvil. Znervózňovalo mě pomyšlení, že někteří členové učitelského sboru (a jejich rodiny) toho o mně a o rodině Brewsterových vědí víc než já sám. Mimo rámec toho, co mi svěřila Nora, jsem zůstával v temnotách. A poté co Nora odjela do Northfieldu a později na Mount Holyoke, zůstal jsem v tom do značné míry sám.

Dům na Front Street, kde jsem bydlel s babičkou a emeritním gramatikem – ředitelem interpunkce, jak jsem začal o našem tichém rodinném pomatenci smýšlet –, byl v pohodlné docházkové vzdálenosti od hřišť akademického areálu a školní tělocvičny. Ze všeho nejlepší byla Thompsonova hala. Budova z roku 1929, nahoře s klenutou konstrukcí připomínající klec a s prosklenou střechou, nabízela hned dvě kryté běžecké dráhy. V přízemní úrovni haly byla běžná oválná atletická dráha; nad ní ji na vyvýšeném ochozu obkružovala další, tentokrát klopená dráha s dřevěným povrchem. Běhal jsem rád, ale tuhle starou halu jsem přímo miloval.

Měl jsem snad běhání rád proto, že ho máma přímo nesnášela? Zpočátku to tak patrně bylo. Když jsem s běháním začínal, tohle bylo dozajista součástí jakéhosi zvráceného psychologického nastavení, které mě přimělo stát se odpůrcem lyžování. Ale čím víc jsem se do běhání nořil, tím víc jsem si užíval osamění, jež ho provází. Moje máma se sice běhání nevěnovala, ale pro takové samotářské vábení měla pochopení.

Máma byla posedlá nejen lyžováním, ale téměř ve stejné míře i tréninkem na tento sport v době mimo lyžařskou sezonu. A tato cvičení brala nesmírně vážně. Věnovala se výpadům, klasickým dřepům i dřepům s oporou o stěnu, v jednom kuse a kde to jen šlo. Falešného emeritního ředitele její výpady nikdy nepřestaly fascinovat. Šlo o výpady vpřed, střídavě vždy jednou nohou, s výdržemi v rozmezí od pětačtyřiceti sekund do minuty (na každou nohu). Klasické dřepy dělala pěkně hluboké – hýžděmi se dotýkala pat – a dřepy s oporou o zeď vykonávala do pravého úhlu, vždy s více než minutovou výdrží, se zády přimknutými ke stěně a koleny dokonale nasměrovanými nad prostřední prsty chodidel. „Když si nevidíš na palce, děláš to blbě,“ vysvětlovala mi opakovaně.

Takové cvičení typu kruhového tréninku vyhovovalo mámině věčné nepokojnosti. Mezi jednotlivými sériemi cviků si nedopřávala žádnou pauzu. „Nesmíte dovolit, aby se vám ze svalů odbourávala kyselina mléčná – jde tu o zvýšení laktátovýho prahu,“ říkala vždycky strejdovi Martinovi a strejdovi Johanovi, kteří se často pokoušeli trénovat společně s ní. S jejím tempem ale nedokázali držet krok.

Přes to všechno však Malá Ray nesnášela běhání a nikdy by nesedla na jízdní kolo. Po celou zimu, kdy byla atletická hřiště v areálu akademie pokrytá sněhem, na ně strejdové vyráželi na běžkách, zato máma se striktně držela jenom sjezdového lyžování. Sem tam si přece jen připnula lyže s volnou patou a stoupacími pásy a vyšlápla si nahoru na kopec, ale jen proto, že ho pak ráda sjížděla dolů.

Mimo lyžařskou sezonu se z mých strejdů stávali cyklisté. Ale kdepak Malá Ray. „Nechci, aby mě zabilo auto,“ říkala máma. „Jsem moc malá – mizerný řidiči mě neuvidí, dokud mě nezajedou.“

Rád jsem obíhal plochy hřišť školního sportovního areálu a strejdové mi ukázali okruh pro trénink přespolního běhu v lesích. Ze všeho nejradši jsem ale běhal na dřevěné dráze v Thompsonově hale. Líbil se mi ten zvuk při došlapu na dřevěná prkna. Běžec z větší části zůstává jen sám se sebou – dokonce i když se v jeho okolí pohybují další běžci.

V době, když už jsem byl dost starý na to, abych si mohl zajít, kam jsem chtěl – a taky dost na to, abych si dokázal představit sám sebe coby studenta zdejší akademie –, s oblibou jsem sledoval starší kluky při různém sportování, a přemítal jsem, do kterých sportů bych se tak mohl zapojit. Většina z nich mě příliš nepřitahovala; zvlášť mě odpuzovaly ty týmové. Působily na mě tak, že tam spolu zápolí až příliš mnoho kluků; to, jak urputnou pozornost věnovali míči nebo puku, na mě působilo jako stupidní, dokonce debilní posedlost.

Henrik byl pro hry s míčem nebo pukem přímo zapálený. Jeho oblíbenými sporty byl fotbal, hokej a lakros. Henrik na Phillips Exeter nastoupil v roce 1952 a absolvoval roku 1956, asi tři měsíce před tím, než jsem do školy přišel já. Vzhledem k mému negativnímu poměru k Henrikovi jsem byl už dávno dopředu rozhodnutý, že s fotbalem, hokejem a lakrosem si teda vážně nic začínat nebudu.

Byl jsem malý, a tak mě lákal zápas; je to sport rozdělený podle váhových kategorií (zápasil bych s jinými drobnými kluky) a líbil se mi ten aspekt jeden na jednoho. Jenomže zápasníci často soutěžili v pravoúhlé tělocvičně tvořící součást haly; nad prostorem, kde se zápasilo, vedla ona vyvýšená dřevěná běžecká dráha, diváci posedávali na jejích prknech a houpali nahoře nad žíněnkou nohama. A mě nepříjemně rozptylovalo, že se do sebe zápasníci pouštěli na dně takové gladiátorské jámy, kde na ně shora civěli nemilosrdní fandové. A taky se mi nelíbilo, jakým způsobem zápasníci po tréninku absolvovali běžecká kolečka – jak jejich zápasnické boty s plochou podrážkou dusaly po dřevěné dráze. Půlku okruhu vždycky lehce odklusali a druhou polovinu brali sprintem; znamenalo to, že jsem je při běhu opakovaně předbíhal a vzápětí zase oni předbíhali mě. A tak jsem se poněkud zdráhavě rozhodl, že zápasu se věnovat nebudu. Byl jsem přesvědčený, že jako jediný sport mi zůstane běhání. Na podzim budu běhat v terénu, k tomu si přidám mílové úseky na dráze – v zimě v hale, na jaře venku.

Toho člověka na sněžnicích jsem potkal jednoho zimního dne, poté co jsem si byl zaběhat na dřevěné dráze v hale. Viděl jsem, jak se ke mně blíží. Přecházel zasněžené baseballové hřiště, ve směru od vnitřního pole do vnější výseče. Pohled na úzký kamenný most přes řeku Exeter vpovzdálí byl trochu zastřený vířícím sněhem. Nejdřív jsem ho omylem považoval za běžkaře – hodně malého, až příliš na to, aby to mohl být některý z mých strýců. Měl lyžařské hůlky, dělal ale kratší kroky než lyžař na běžkách, nebo možná špatně namazal. Zdálo se ale, že při postupu se mu nedaří dělat žádný skluz. To jsem ještě pochopitelně neviděl, že má sněžnice – považoval jsem je za běžky.

Přes clonu sněhu zvířeného větrem jsem nerozpoznával, jestli je to muž. Vypadal, že je menší než já, dokonce i menší než Malá Ray. Drobný jako ten nejmenší exeterský student, jakého jsem kdy viděl. Byl mrňavý jako dítě, jenže jako dítě se nepohyboval. V energických krocích postavy jsem viděl cosi rozhodně mužského a dospělého. To, jak postupoval vpřed, mi připomnělo jednoho běžce, na kterého jsem několikrát v teplých měsících narazil – jak venku na hřištích akademického areálu, tak na dřevěné dráze v hale. Jako běžec byl úplně jiná liga než já – příliš rychlý, než abych mu stačil, přestože měl až legračně krátké nohy. Na těch klopených prknech halové dráhy mě několikrát předběhl o kolo, a to jsem ještě neuběhl ani míli. V tom, jak přátelsky se choval, bylo cosi velice vyzrálého; to exeterští studenti mi málokdy věnovali vůbec nějakou pozornost. Až jsem si začal myslet, že je to nějaký velmi mladý člen kantorského sboru, přestože – ještě ke všemu s tím dětským vzrůstem – vypadal na kohokoli z učitelů až absurdně mladistvě. Jen s obtížemi jsem si uměl představit, že by si mezi studenty dokázal zjednat autoritu.

Toho únorového dne roku 1955 mi bylo třináct. Studentem akademie jsem se měl stát teprve v září 1956. Ještě jsem se ani nezačal holit, a odhadoval jsem, že to samé platí i pro tu postavu na sněhu. To, že má sněžnice, jsem uviděl teprve v okamžiku, kdy si je sundal – pár starých dřevěných sněžnic nazývaných podle tvaru „medvědí tlapy“, s koženým vázáním a výpletem ze surové kůže. Teď stál vedle sněžnic na parkovišti před Thompsonovou halou a shrnoval z nich sníh. Byly to protáhlé medvědí tlapy kapkovitého tvaru – skoro devadesát centimetrů dlouhé, hodně přes polovinu výšky samotného drobného mužíka-sněžničáře. „A já měl za to, že jste lyžař,“ řekl jsem mu.

„Jsem jenom běžec,“ opáčil s přátelským úsměvem, „ať už na sněžnicích, nebo bez nich. Však ty jsi taky běžec, ne?“

„Jsem prostě jen kluk – něco jako učitelskej spratek,“ vysvětlil jsem mu. Je pravda, že sám jsem se za učitelského spratka nikdy nepovažoval – tak jako tak přinejmenším za legitimního. Nemyslel jsem, že bych měl jako vnuk emeritního člena učitelského sboru opravdu nárok na označení za učitelského spratka – zvlášť coby vnuk vyšinutého gramatika.

„Něco jako učitelský spratek?“ otázal se ten neobyčejně malý sněžničář. „A jaký druh učitelského spratka si pod tím mám představit?“ Na studenta byl až příliš dobrosrdečný. Byl to rozhodně člen akademického sboru, ale velice netuctový.

A já to ze sebe jednoduše vychrlil. Nevěděl jsem ani, jak se jmenuje, ale vyklopil jsem mu úplně všechno. Nikdy jsem se ještě v blízkosti jiné osoby necítil takhle bezpečně – dokonce ani když se mnou byla Nora, a občas to platilo i pro mou vlastní mámu. „Jsem nemanželský syn Rachel Brewsterový – neprovdaný dcery emeritního člena sboru Lewise Brewstera, mýho střelenýho dědečka,“ začal jsem, čímž jsem v malém sněžničářovi ihned probudil zájem. „Lewis Brewster je emeritní šílenec; sám sobě namluvil, že byl kdysi na akademii ředitelem, a tak tomu věří, i když byl jenom učitelem angličtiny,“ vysvětloval jsem dál, až jsem sotva popadal dech. „Když se děda Lew dozvěděl, že je moje máma těhotná, přestal mluvit. No, a to čekala mě,“ dodal jsem, aby to bylo dokonale jasné. „Podle mý sestřenice, která si ještě pamatuje, když ten cvok mluvil, se všechny jeho řeči stejně točily jen kolem interpunkčních znamínek.“

„A co o nich říkal?“ zeptal se překvapený sněžničář. Měl jsem dojem, že zmínka o interpunkčních znamínkách představovala jediný aspekt mé brewsterovské rodinné historie, který mu dosud zůstával neznámý.

„No to já nevím,“ připustil jsem. „Nikdy jsem neslyšel, co říkal, protože přestal mluvit dřív, než jsem se narodil,“ připomněl jsem sněžničářovi.

„Ach ano – chronologicky už jsi to vysvětlil dokonale,“ řekl mi mužíček. „I já jsem bohužel ‚jenom učitel angličtiny‘, jak jsi to vyjádřil. Ta interpunkční znamínka ve mně probudila až nepatřičnou zvědavost.“ V tu chvíli sněžničář ztišil hlas, jako kdyby nechtěl, aby nás někdo slyšel. Přitom když jsem se letmo rozhlédl, viděl jsem, že jsme na parkovišti sami. „Pokud jde o studentské písemné vyjadřování,“ podotkl extrémně malý angličtinář, „někteří z mých kolegů přikládají interpunkci až přehnanou důležitost.“

„Vy učíte písemný projev?“ zajímal jsem se.

„Ano – tedy aspoň do té míry, do jaké se psaní naučit dá,“ odpověděl maličký sněžničář. Byl pohledný, až odzbrojujícím způsobem.

„Moje babička mi nahlas četla Bílou velrybu – když mi bylo deset, jedenáct, dvanáct,“ svěřil jsem se mu. „Až budu o něco starší, rád bych si ji přečetl ještě jednou – už sám.“

„To ti moc chválím,“ řekl mi sněžničář. „A třeba bych ti mohl navrhnout i jiný dobrodružný příběh, kde taky vystupuje mladý muž – příběh, co by se ti možná četl samotnému o něco snadněji?“

„No to budu moc rád,“ souhlasil jsem, ale jemu bylo jasné, že jsem ještě ani jednou neodpoutal pohled od jeho sněžnic. Po celou dobu, kdy jsem mu něco žvatlal, mi mysl pracovala závodním tempem: tyhle medvědí tlapy přede mnou mi nabízely únik před lyžováním. Sněžničář na nich běhal, a já jsem běhal rád.

Strejda Martin se strejdou Johanem se mě už před časem pokoušeli dostat na běžky. Máma se mě snažila přimět k vyzkoušení telemarkových lyží. „Lyže jsou lyže,“ řekl jsem jim na tyto snahy. Ale tady se mi naskýtala lákavá alternativa: z kopce, do kopce, na rovině – na sněžnicích, a člověk může i popoběhnout, nebo si jen tak chodit. S lyžařskými holemi se dostane všude. I na kopci se sjezdovkou se může snadno pohybovat tak, aby se lyžařům nepletl do cesty. Může si vyšlápnout na vrchol i sejít dolů, v odstupu od sjezdovky nebo při jejím okraji.

Bez přerušení jsem na toho cizího člověka chrlil svá nejskrytější rodinná tajemství, jež všichni v akademickém společenství – dokonce i nejmladší a nejmenší člen učitelského sboru – stejně znali. Konečně mi došla slova. Maličký angličtinář se bezpochyby domníval, že mě zmohlo pohnutí z vyhlídky na to, že si budu moct přečíst dobrodružný příběh nějakého mladíka, co se bude číst snadněji než Bílá velryba, ale mně ve skutečnosti vyrazily dech ty mužíčkovy medvědí tlapy. Viděl jsem před sebou cestu, jak se vyhnout lyžování!

„Přiznávám, že jsem věděl, že jsi kluk Brewsterových, ale o těch interpunkčních znamínkách jsem neměl ani tušení,“ řekl sněžničář. A dodal: „Vím, že jsi tu vyrůstal, takže je ti určitě jasné, co se mezi lidmi povídá.“ Přikývl jsem. Pořád jsem těžko hledal slova. Dospělí, mezi kterými jsem vyrůstal, nebyli takhle otevření. Přede mnou stál upřímný dospělák, třebaže tak malinký. Chtěl jsem, aby mě naučil, jak se mám pohybovat na sněžnicích i jak mám psát, ale nevěděl jsem, co mám říct. Když ze mě slova konečně vyšla, nějak se mi nedařilo usměrňovat jejich obsah.

„Moje máma je malá, jako vy. Není teda úplně tak malá jako vy, a je moc krásná, dost malá ale je,“ vyhrkl jsem. Vědomě jsem sice upínal mysl na jeho sněžnice, navenek ze mě ale vycházela vesměs slova o malém vzrůstu – o jeho výšce, o mámině výšce, o relativním poměru jejich drobnosti.

„Viděl jsem tvou mámu,“ řekl rychle sněžničář. „Mně teda nepřipadá malý nikdo, ale tvoje máma je každopádně hezká – je moc krásná. A slyšel jsem, že je vynikající lyžařka.“

„Já lyžování nenávidím,“ opáčil jsem mu. „Vždycky když přijde lyžařská sezona, máma se věnuje tomuhle, místo toho, aby byla moje máma. V jednom kuse se mě snaží naučit lyžovat, ale já se učit odmítám.“

„Vyrůstal jsem v menších městech s lyžařskými středisky,“ navázal sněžničář. „Moji rodiče jsou lyžaři. Táta mě učil lyžovat, ale byl jsem na to moc malý. Na vleku mě nikdy nemohl pustit z rukou. Lanový vlek pro mě byl příliš těžký, nedokázal jsem se udržet. A potíže byly i s vybavením: kde vzít dostatečně krátké lyže, dostatečně malé lyžáky nebo vázání, co by se dalo přiměřeně seřídit. Táta mi musel zkrátit lyžařské hole, takže jsem je měl na míru. Ne snad že bych lyžování přímo nenáviděl, ale právě při něm jsem si začal svůj malý vzrůst poprvé uvědomovat jako břemeno. Máma mi sehnala nějaké sněžnice. Byly dostatečně malé a vázání se na nich dalo přizpůsobit na nejrůznější boty. Hůlky už jsem zkrácené měl. Máma se domnívala, že díky všemu tomu odpichování zesílím – říkala, že pak už se na vleku udržím lana. Jenže já jsem si sněžnice zamiloval, a ani jsem už netoužil po tom potloukat se někde v blízkosti všech těch velkých lyžařů. Mám moc rád lyžařská městečka,“ řekl mi mrňavý sněžničář, „ale lyžovat jsem přestal. Prostě jenom běhám nebo chodím na sněžnicích.“

„Kolik měříte?“ zeptal jsem se ho. „Máma má sto padesát sedm. Lana Turnerová je jen o kousíček vyšší.“

„No tak ty by nade mnou úplně čněly!“ prohlásil sněžničář. Ze všeho nejdospělejší na něm byl ten příjemný, pohledný zjev. „Já měřím metr pětačtyřicet. Do Koreje mě nevzali, na to jsem byl moc mrňavý. Řekli mi, že tak malinké uniformy se ani nevyrábějí – další problém s vybavením,“ dodal sněžničář, jako kdyby ho lyžování i armáda zklamaly stejnou měrou. Téma malého vzrůstu jako břemene už ho ale obtěžovalo. „Nechtěl bys to na sněžnicích zkusit?“ zeptal se mě zničehonic. Na parkovišti před Thompsonovou halou stálo jediné vozidlo, VW Brouk. Vyrábělo se tehdy vůbec něco ještě menšího? Brouk mi sice připadal malinký, přesto jsem přemítal, jak v něm může tenhle drobný sněžničář dosáhnout na pedály.

„Moc rád, prosím,“ odpověděl jsem mu. Byl jsem skálopevně přesvědčený, že jsem se narodil právě proto, abych sněžnice vyzkoušel. A zároveň jsem se už nemohl dočkat, až sněžničáře představím mámě. Věděl jsem, že jsem se setkal s mužem, se kterým by se podle mě měla setkat i máma. Chtěl jsem slyšet její názor na to, jak hezky vypadá – „pohlednej a malej,“ slyšel jsem ji říkat v představách. Než jsem se s malinkým sněžničářem potkal, věřil jsem, že k osudovému naplnění dochází jenom v románech. A přece, tady se odvíjel můj osud, a možná i mámin.

Sněžničář ke mně stále hovořil, ale já jsem ho skoro neslyšel; hlava a horní část těla mu totiž zmizely. V tuto chvíli si právě ukládal sněžnice na zadní sedadlo Brouka. Říkal mi, že má „ještě jeden pár medvědích tlap“. Zaslechl jsem, že říká cosi o „odlišných tvarech“, následovalo něco nesrozumitelného o botách, jež budu potřebovat. „Když bude třeba, abych tě vzal po nákupech…“ začal sněžničář, ale zbytek jsem nezachytil.

Poté co se z Brouka vynořil a já ho znovu slyšel, rozhovořil se o Charlesi Dickensovi. Románem, který bych si podle něj měl přečíst, byly Nadějné vyhlídky. Zničehonic mě napadlo, že já mám své vlastní vyhlídky. Jak moc nadějné, to jsem ještě nevěděl. Naděje týkající se mne samého však pro mě byly něčím novým.

„Mohl bych tě svézt?“ zeptal se mě sněžničář.

„No to budu rád,“ odpověděl jsem mu.

Od Thompsonovy haly jsem mohl domů dojít tak za osm minut. Uměl jsem si představit, že bych tam doběhl rychleji, než by mě tam sněžničář stačil dovézt. Už před pár lety mě jedno z „Brewsterovic děvčat“ (ne-li hned obě tety) varovalo: „Nenechávej se vozit od nikoho cizího.“

Ve třinácti jsem měřil tak metr pětašedesát. Dalo se čekat, že dosáhnu plného vzrůstu těsně pod sto sedmdesáti. Na parkovišti před Thompsonovou halou mi temeno sněžničářovy hlavy dosahovalo sotva k bradě. Nabídku cizího mužíčka ke svezení domů jsem přijal – nejen proto, že jsem chtěl slyšet víc o zmíněných Nadějných vyhlídkách, jež jsem si podle přesvědčení titěrného sněžničáře měl přečíst, ale i kvůli tomu, že jsem chtěl vidět, jak vůbec dokáže řízení zvládat.

Vnitřek Brouka pro mě nebyl ničím neznámým. Tohle auto si vybrala i máma, snad taky kvůli své omezené výšce, nikdy jsem ale neviděl sedadlo řidiče posunuté tak výrazně dopředu. Sněžničář se koleny takřka dotýkal spodního okraje volantu, na sedadle v podstatě vůbec neseděl. Svíral volant tak pevně, že se sedací plochy zadkem vlastně ani nedotýkal. Řadicí páka byla v Broukovi umístěna u podlahy, mezi oběma předními sedadly, takže když chtěl sněžničář přeřadit, musel sáhnout za sebe. Okamžitě mě napadlo, že máma by pozici, již sněžničář při řízení zaujímal, dokázala náležitě ocenit. Připomínala totiž onen devadesátistupňový úhel, který udržovala i ona při svých dřepech s oporou o zeď. A přestože můj první výlet se sněžničářem představoval jen tenhle kratičký přejezd, pozice s urputným přidržováním volantu, kterou vytrvale zachovával, na mě dělala o to větší dojem, že malinký angličtinář zároveň stačil citovat úvodní kapitolu Nadějných vyhlídek. V tu chvíli jsem ale ještě nechápal, že cituje z Dickense, což ve mně vyvolalo zmatek. Domníval jsem se, že mi líčí své vlastní nešťastné dětství, nikoli ony hřbitovní okolnosti obestírající smyšlenou postavu.

„ ‚Vzhledem k tomu, že jsem vlastního otce ani matku nikdy neviděl,‘ “ spustil můj malinký řidič, a říkal to zpaměti, „ ‚a nikdy jsem ani neviděl žádné jejich vyobrazení (neboť žili dávno předtím, než přišel čas fotografie), první představy spojené s jejich podobou jsem si bláhově odvodil z jejich náhrobních kamenů.‘ “ No tak to pak dozajista znamenalo, že mu rodiče umřeli dřív, než je stačil poznat nebo si je zapamatovat – než měli čas se vyfotit! Nebo mi aspoň připadalo, že mi to sněžničář takhle říká.

„Ale já myslel, že vás táta učil lyžovat a že vám pak maminka obstarala nějaký sněžnice,“ poznamenal jsem. Ták, a teď jsme pochopitelně zůstali zmatení oba. Sněžničář ani na okamžik nespustil oči z ulice před námi, i když jen taktak viděl přes volant. Úporně ho svíral drobnýma ručkama, které přesto vypadaly docela silné. Věřil jsem, že jeho matka měla tenkrát pravdu, když soudila, že odpichování hůlkami malého synka posílí. Jak jsem si ale potom měl přebrat nové sněžničářovo tvrzení, že své rodiče znal jen podle jejich náhrobků?

Zabočili jsme na příjezdovou cestu k domu mých prarodičů na Front Street, kde nejmenší angličtinář v historii Exeteru auto zastavil. Opřel se na sedadle a pohlédl na mě. „To byl citát, Adame,“ sdělil mi klidně. „Byla to druhá věta ze druhého odstavce Nadějných vyhlídek. Myslel jsem, že okolnosti toho mladého vypravěče v první osobě – zvláště jak nikdy nepoznal své rodiče – by u tebe mohly souznít s tvými pocity, aspoň na základě toho mála, co vím o trošičku podobných okolnostech tvého života.“

„Aha,“ vypravil jsem ze sebe. No dobrá, věta, kterou ocitoval, souzněla, budiž. Seděl jsem v Broukovi a pasáž o tom, jak někdo čerpá jediné povědomí o rodičích na základě jejich náhrobků, ve mně rezonovala dál.

Na příjezdové odbočce stálo ještě jedno vozidlo – dlouhý kombík tety Abigail. Proto mě ani nepřekvapilo, když jsem v okně jídelny spatřil hašteřivé ksichty obou tet. Ty dvě slepice musely být všude spolu. Zakrátko se v sousedním okně objevila nevinná tvář mojí babičky. Živě jsem si představoval, co se jim honí hlavou. Kdopak to přiváží Adama domů? Co je ten podivný mužíček zač? Jenže Exeter je Exeter, takže moje tety klevetnice už stejnak musely o tom pohledném, leč miniaturním sněžničářovi všechno vědět. Teta Abigail a teta Martha už totiž léta považovaly za svou povinnost vědět o každém úplně všechno.

Viděl jsem, že překážka v podobě kombíku tety Abigail dělá malému sněžničářovi starost. V odbočce se tím pádem neměl kde otočit. Nezbývalo mu pak než celý ten úsek zpátky k Front Street vycouvat.

„Couvání mi málem zmařilo zkoušky na řidičák,“ říkal sněžničář, „ale nějak jsem to zvládnul.“ Nadvakrát si upravil polohu zpětného zrcátka a pak nepřetržitě zíral do postranního, jako by mohl něco přehlédnout.

Exeter je Exeter, takže sněžničář nejenže věděl, že jsem „kluk od Brewsterů“; znal i moje křestní jméno – říkal mi proto „Adame“. Chystal jsem se ho zeptat na jeho jméno, ale zrovna se přehraboval v přihrádce palubní desky Brouka, kde našel rozedraný výtisk Nadějných vyhlídek a podával mi ho.

„Promiň to podtrhávání, všechny označené pasáže – je to můj kantorský výtisk,“ omlouval se sněžničář.

„Tím líp pro mě,“ ujistil jsem ho. Napadlo mě, jaká je to nepravděpodobná náhoda: přesně ten román, který bych si podle jeho mínění měl přečíst, na mě jako na zavolanou čekal v přední přihrádce jeho vozu. Vzápětí mi sněžničář vysvětlil, že s Broukem nikdy nevyjíždí bez výtisku, kterému říkal „román pro případ nouze“.

„Pokud bych někdy sjel ze silnice a skončil převrácený vzhůru nohama ve škarpě, nemohl pohnout nohama nebo vylézt z auta, chci mít něco kvalitního na čtení – román pro případ nouze,“ objasnil mi nejmenší exeterský angličtinář.

Poděkoval jsem mu a vystoupil. Doufám, že jsem projevil dostatečné pochopení pro strach malého sněžničáře z couvání; dal jsem si velmi záležet, abych se nedíval, jak couvá z příjezdové cesty. Kromě toho už jsem se nemohl dočkat, až se budu moct začíst do Charlese Dickense. Ve třinácti jsem ještě neměl tolik zkušeností, anebo jsem ještě nepoznal muka spojená s tím, že bych něčeho, co jsem udělal, zalitoval. Nikdo z blízkých mi nezemřel – aspoň zatím ne. Žádná setkání či interakce s duchy – aspoň zatím ne. Pokud jde o Nadějné vyhlídky, nedokázal jsem si představit, jak by se příběh, který začíná na hřbitově – o osamělém chlapci, k němuž se „mezi hroby“ přitočí uprchlý trestanec –, mohl stát mým románem pro případ nouze.

12

Pro malou Ray a pro mě jako dělaný

V červenci 1956, pouhých sedmnáct měsíců poté, co jsem se setkal s malým sněžničářem, se za něho moje máma provdala. Jmenoval se Elliot Barlow. Byl o sedm let mladší než máma, jíž bylo v den sňatku čtyřiatřicet. Teta Abigail, která starší nevěsty odjakživa rezolutně zostouzela, k tomu podotkla: „Tak, a je z tebe nejstarší nevěsta z celé rodiny, Rachel.“

„Jen si počkejte, jak budu stará já,“ prohodila Nora. V jedenadvaceti přirovnávala manželství ke smrtelné chorobě. Nebylo známo, jestli vůbec kdy měla jediného důvěrného přítele.

„Předpokládám, že Nora jen čeká na toho pravého,“ řekla teta Abigail, aby se dcery nějak zastala.

„Nesmíš být s tím pravým chlápkem tak vybíravá, Noro,“ přizvukovala jí teta Martha. „Jednoho prostě musíš vyzkoušet.“

„Já čekám na takovýho, co mi dovolí, abych mu ušmikla ptáka,“ sdělila jim Nora. „Toho zkusím.“

Na máminu svatbu však Nora přece jen někoho blízkého přivedla – a sice studentku, svou spolužačku z Mount Holyoke. Jmenovala se Emily, ale říkalo se jí zkráceně Em. Přidělila jí tohle jméno Nora? Byl to snad jakýsi způsob, jak nad ní projevit převahu? Em působila jako panenka a vypadala nervózně, jako by ji všechny náhlé zvuky a pohyb silně zneklidňovaly. Tiskla se k Noře nebo se za ni schovávala – panenkovský obličejíček občas mé sestřence zabořila mezi lopatky, objala ji kolem pasu a ruce si spojila na jejím pupíku.

Pro ubytování přespolních svatebních hostů – z větší části Norů z North Conway – babička zamluvila několik pokojů v Exeter Innu. Hotýlek stál jen pár minut chůze od našeho domu na Front Street, kde se měl konat vlastní svatební obřad a svatební hostina. Teta Abigail předpokládala, že Nora s Em přespí v Nořině dětském pokoji – ve školním apartmánu, v němž Nora vyrůstala se svou matkou a mým strejdou Martinem –, ale Nora s Em se rozhodly, že obsadí jeden z pokojů v hotelu. „Věřte mi,“ řekla nám Nora všem, „že Em je v noci náramně hlučná.“

„Ale vždyť Em působí, že ze sebe nevydá ani hlásku, dokonce i když je vzhůru!“ poznamenala teta Martha. A opravdu, Em nemluvila – po celý svatební víkend neřekla ani slovo. Em byla stejně tichá jako nemluvící pan emeritní ředitel.

Vyptával jsem se Nory, jaké zvuky to vlastně Em při spaní vydává, musel jsem si ale počkat na správnou chvíli – až když si šla Em odskočit. Jinak totiž zůstávala po celou dobu tím svým tichým, přilnavým způsobem k Noře fyzicky přitisknutá. „Říkala jsi, že Em je v noci hlučná – a v čem teda dělá kravál?“ zeptal jsem se sestřenky. Při mámině svatbě mi bylo čtrnáct. Mimořádně malinkému ženichovi bylo sedmadvacet, i když působil jako podměrečný čtrnáctiletý kluk.

„Em má až směšně hlasitý a hysterický orgasmy, Adame,“ sdělila mi Nora. „Při každým orgasmu ječí, jako by byl její první nebo poslední.“

Roku 1956 se mé znalosti o ženských orgasmech omezovaly na dojmy z filmové tvorby – bez ohledu na to, jak živě jsem si celou tu dobu ženy při orgasmu představoval.

Malý sněžničář mě už v době před svatbou několikrát zavezl do Franklin Theatre v Durhamu, na další zahraniční filmy s titulky. Ty mezi námi vytvořily další spojení (a zůstalo to tak natrvalo), nádavkem k chůzi na sněžnicích. Moje tety strejdům Martinovi a Johanovi zakázaly, aby mě brali na cizí filmy zachycující ženské orgasmy. Své první firmy Ingmara Bergmana jsem proto viděl s Elliotem Barlowem. V té době se mi docela ulevilo, že jsem na Bergmanovi nebyl se svými řehtajícími se strýci. Při zpětném pohledu to ale možná byla promarněná příležitost.

Svatba mojí mámy byl první sňatek, kterého jsem se zúčastnil se strejdou Martinem a strejdou Johanem, a ti se smáli jak po celou dobu obřadu, tak v průběhu svatební hostiny. Já jsem mámin sňatek s Elliotem Barlowem v žádném ohledu za komedii nepovažoval. Díky tomu, že jsem se zhostil role jakéhosi dohazovače, jejich svatba pro mě vlastně představovala triumf. Však jsem na ní taky pracoval velice tvrdě – dokonce ještě usilovněji než na chůzi na sněžnicích.

Mámě jsem zavolal hned ten den, kdy jsem se s „panem Barlowem“ potkal – poprvé jsem jeho jméno uslyšel od tety Abigail s tetou Marthou. Nebylo žádným překvapením, že mé hašteřivé tety maličkého řidiče VW Brouka poznaly, a poté nemilosrdně sledovaly, jak se sune kousek po kousku zpátečkou z naší příjezdové cesty. Mezi manželkami učitelů na Exeteru byly tety vskutku vrchní ježibaby; na každého svobodného člena akademického sboru měly vytvořený neměnný názor. Už dlouhou dobu vyhlížely Malé Ray přiměřeného či vhodného svobodného mládence – míněno takového, který by za sňatek stál. Elliota Barlowa z důvodů dalece přesahujících jeho malý vzrůst tety diskvalifikovaly.

„Co máš pro všechno na světě do činění s panem Barlowem, Adame? Doufám, že tě neoslovil on, co?“ ptala se mě teta Abigail. Spolu s tetou Marthou a babičkou byly stále ještě přilepené k oknům v jídelně a sledovaly, jak se malý sněžničář potýká se zrádným couváním z naší odbočky. Bylo mi třináct – nevyznal jsem se ještě v náznacích spojených se slovem oslovit. Vzhledem k tomu, že jsem na sněžničáře promluvil jako první já, měl jsem za to, že jsem oslovil já jeho.

„Jestli byl pan Barlow moc malej do Koreje, já říkám, že je příliš malej i na to, aby řídil auto!“ přizvukovala teta Martha. Pořád ještě vyhlížela z okna, stejně jako babička.

„Ale houby, Martho – nikomu nemůžeš vyčítat zvýšenou opatrnost,“ řekla Nana.

„Jestli chcete znát můj názor, podle mě je pan Barlow tak trochu hošan,“ podotkla teta Abigail. Význam tohohle výrazu se vymykal mému chápání stejně dokonale jako její zmínka o oslovení. V tetiných slovech jsem sice zachytil posměšný tón, nicméně předpokládal jsem, že prostě jen komentuje jeho drobnou postavu, vzrůstem odpovídající nedospělému klukovi. K přetlumočení homofobní pomluvy ze strany její matky jsem potřeboval Noru, a ta mi taky zakrátko posloužila.

„Moje máma a teta Martha si myslí, že Elliot Barlow je homouš, Adame – bukvice, hyacint, buzna, prostě teplák,“ řekla mi Nora. V bigotnosti tet v sexuálních otázkách se dokonale odráželo jejich přesvědčení, že starší svobodní mužští členové učitelského sboru na Exeteru nejsou nic jiného než nepraktikující homosexuálové, jak tomu tety říkaly. A pokud šlo o učitelské svobodné mládence nižšího věku, teta Abigail s tetou Marthou nedopřávaly takovému mladému přitažlivému muži na nějaké otálení s ženitbou příliš času. Jak to vyjádřila Nora: „Pokud je ve sboru nějakej pěknej chlap a nechytí se do chomoutu do konce svýho prvního školního roku – podle těch ježibab je to homouš. Jo, takhle ty čúzy uvažujou,“ informovala mě Nora. „Ale schválně mi řekni, Adame: jak si asi tak má v Exeteru chlap, třeba i hezkej, najít holku, se kterou by si chtěl něco začít? Škola je výhradně pro kluky, ve sboru jsou samí chlapi a na nikoho takovýho nenarazí ani v centru města! Věř mi, něco o tom vím,“ přesvědčovala mě Nora. „Já si nedokázala nabrnknout holku dokonce ani na blbou rychlovku – tady fakt ne!“

„Co po tobě ten mrňous Barlow chtěl, Adame?“ zeptala se mě teta Abigail, zatímco ho s tetou Marthou pořád ještě sledovaly, jak se s autem sune z příjezdové cesty.

„Však my víme, o co panu Barlowovi jde, Abigail!“ ozvala se teta Martha. „Ale teď k věci, Adame – o čem jste spolu vy dva mluvili?“

„O tom, jak se používají sněžnice,“ odpověděl jsem.

„Tak sněžnice!“ zaburácela teta Abigail.

Když jsem později Noře líčil, jakou výslechovou taktiku nasadila její matka a teta Martha, sestřenka mi řekla: „Úplně slyším, jak moje matka vyslovila ty sněžnice – asi jako kdybys jí řek, že jste s Elliotem probírali, jak používat špecky!“

„A co znamená špecky?“ otázal jsem se Nory, která si jen povzdechla.

„Jednou přijde den, Adame, kdy budeš velkej jako já – nebo aspoň velkej podle toho, kam až dorosteš,“ řekla Nora. „Tak si všecky špecky, a nejen ty, nechme na někdy jindy – platí, kloučku?“

„No tak jo,“ odpověděl jsem. Líbilo se mi, když mi Nora říkala kloučku; byla to něžnost, jakou máma používala jenom občas, když mi chtěla vyjádřit svou náklonnost – jen když mě jí bylo líto, nebo když ji něco rozesmutnilo, aniž mi blíž vysvětlila, co za tím bylo. Vždycky bylo zjevné, že Nora má se mnou soucit, ale v závěru jejího vysokoškolského studia to vyvstalo ještě zřetelněji. To, co se jí stalo na Mount Holyoke – kde její odpor k mužům vyšel veřejně najevo –, v ní možná probudilo ještě větší sympatie ke mně, jejímu bezelstnému a mnohem mladšímu bratranci.

„Pan Barlow mi věnoval knížku,“ řekl jsem dotěrným tetám a ukázal jsem jim ten brožovaný salát – jeho učitelský výtisk.

„Knížku!“ vyštěkla teta Abigail a vyškubla mi ji z ruky. „Nadějné vyhlídky – no podívejme!“ zvolala.

„Jsou tam nějaký obrázky?“ zajímala se teta Martha. Charlesi Dickensovi se konečně podařilo odpoutat je od oken v jídelně – včetně mé babičky. Nora mi později řekla, že její máma s tetou Marthou si zřejmě myslely, že Nadějné vyhlídky jsou nějaká ilustrovaná příručka o erekcích.

„Dejte mi tu knížku, děvčata – vždyť je to jenom román,“ vysvětlila jim Nana. „Dickens žádnou pornografii nepsal.“

„Tady si ten zajoch místy něco podtrhával,“ hlásila teta Abigail podrážděně.

„A jsou tam rukopisný poznámky – ten trpasličí hošan si do toho něco psal,“ přizvukovala teta Martha.

„Je to knížka pana Barlowa – jeho školní výtisk,“ opakoval jsem. „Říkal jsem mu, že jsi mi četla nahlas Bílou velrybu, Nano. Pověděl jsem mu, že bych si ji rád přečetl ještě jednou – už sám,“ vysvětloval jsem babičce.

Pozvedla Nadějné vyhlídky téměř se stejnou nábožnou úctou, jako jsem to u ní vídal v případě Bílé velryby – směrem k nebi. „Tenhle román se ti bude číst snáz, Adame,“ řekla mi Nana. „A v příběhu vystupuje mladý muž, co si hledá cestu,“ dodala.

„Přesně tak mi to pan Barlow řekl!“ vyhrkl jsem pisklavě.

„Mladý muž, co hledá cestu!“ zvolala varovně teta Abigail.

„Jakoupak asi cestu, to by mě zajímalo!“ přidala se teta Martha.

„Děvčata, děvčata – už toho nechte,“ brzdila je moje babička. „Tohle je literární román.“

„Pan Barlow je vyznavač sněžnic,“ trval jsem na svém. „A sněžnice jsou moje odpověď na lyžování. Mám rád běhání. Na sněžnicích můžu běhat na sněhu,“ řekl jsem jim. „A pan Barlow učí dovednosti v psaní. Rozhod jsem se, že ze mě bude spisovatel,“ dodal jsem.

„Spisovatel!“ vykřikla teta Abigail.

„Bože, smiluj se – spas nás!“ připojila se k ní teta Martha.

Jak mi pak jednou sdělila Nora: „To už jsi jim mohl rovnou říct, že se to někomu chystáš dělat v pipině pěstí, Adame. Nebo že se už nemůžeš dočkat, až to někdo bude dělat zezadu tobě. (Ano, to už bylo poté, co jsem dorostl natolik, aby mi Nora mohla osvětlit problematiku různých praktik.)

Tehdy jsem ale nedokázal pochopit, proč jsou moje tety z pana Barlowa tak konsternované. Kdybych si tak o tom sněžničářovi mohl popovídat se strejdy. Nějak jsem vytušil, že by „běžce na sněhu“ (jak mu říkali) chovali ve značné úctě. Později, když už se mi opravdu naskytla příležitost s nimi hovořit, projevili strejda Martin a strejda Johan vůči Elliotovi Barlowovi nesmírně kamarádský respekt. Také mezi svými studenty byl tenhle angličtinářík oblíbený. I u těch, kteří na jeho hodině nikdy nebyli nebo kteří měli sklon si ho dobírat, nakonec zvítězila Barlowova dobrosrdečná povaha, s níž si je získal na svou stranu. Sněžničářova dobrá nálada okouzlila i mé věčně rozchechtané strejdy.

Jak mi řekl strejda Martin, na Harvardu si Elliot Barlow zvolil za svůj hlavní obor angličtinu. V roce 1951 malý sněžničář získal bakalářský titul. Vzhledem k tomu, že ozbrojené síly Spojených států ve své nekonečné moudrosti tohoto běžce na sněhu prohlásily za nedostatečně vysokého, řečeno slovy strejdy Johana, pan Barlow pak na Harvardu roku 1953 dosáhl i na magisterský titul. Na podzim téhož roku pak sněžničář začal učit na exeterské akademii. Jedinými členy sboru, kteří podle mých strejdů nad sněžničářovým drobným vzrůstem nadále krčili nos, bylo pár staromódních hnidopichů.

A nesouhlasné pozvedávání obočí nadále vyvolával taky u mých tet. Se svou mentalitou lynčujícího davu totiž vyhlásily homofobní pohotovost už na sklonku prvního roku učitelského působení pana Barlowa. Až kolem poloviny svého druhého školního roku se malý sněžničář setkal se mnou. Tou dobou už tety Abigail a Martha přepnuly na nejvyšší stupeň protisodomského poplachu.

Časem mi to pak vysvětlila Nora: „Pro mou máti a tetu Marthu to byl vážně hon na čarodějnice, jen aby měly v manželkách kantorů pořádek. Nic jim nepřinášelo větší vzrušení než lov teploušů.“ Podle názorů mé sestřenky moje máma malému sněžničářovi sňatkem zachránila kůži. Později Nora svůj názor poupravila: „V každým případě sněžničářovi zachránila flek na škole.“

A já jsem věděl najisto jediné – večer onoho dne, kdy jsem se s ním potkal –, že mámě musím zavolat. Čekal jsem, až tety vypadnou – až se vrátí domů ke svým vysmátým Norům – a až začne babička šmejdit v kuchyni. „Pinožení s večeří,“ jak Nana sama přezíravě říkala svým snahám uchystat něco na večer pro nemluvícího emeriťáka a pro mě. Babička jako kuchařka za moc nestála; vaření ji nebavilo.

Tety konečně přiměla k odchodu z domu na Front Street a k návratu k jejich dobře naladěným manželům teprve chvíle, kdy babička začala nahlas citovat z označených pasáží, jež si doposud v popsaném výtisku Nadějných vyhlídek pana Barlowa četla sama pro sebe.

„Tohle si poslechni, Adame – slečna Havishamová na téma lásky. Z toho by sis mohl vzít ponaučení,“ řekla Nana a vzápětí začala číst nahlas. Teta Abigail a teta Martha si vyměnily utrápený pohled. Přepnuly se do režimu kvapného odchodu. „Tady to máme: ‚Řeknu ti, co je opravdová láska. Je to slepá oddanost, bezpodmínečné sebepokoření, naprosté podrobení, důvěra a víra proti vůli sebe sama a celého světa, postoupení celého srdce a duše neurvalci – jako jsem zažila já!‘ To je slečna Havishamová v kostce!“ pronesla moje babička. „Ten malý angličtinář ví, co stojí za to si přečíst!“

Poté co jsem si vyslechl prohlášení slečny Havishamové, představa opravdové lásky ve mně nevyvolávala příliš povzbudivé perspektivy. Oknem jídelny jsem sledoval, jak teta Abigail s tetou Marthou berou kramle. Už sama představa lásky jako naprostého podrobení jim zněla odpudivě. A to Nana ještě neskončila. Po tolika letech s vyšinutým a nyní mlčenlivým emeritním učitelem už babička byla na jednočlenné publikum zvyklá. Já byl aspoň vnímavý posluchač.

Další úsek, který si malý angličtinář vyznačil, povzbudil Mildred Brewsterovou, aby z knihy citovala dál. „A tady to máme, Adame,“ pronesla Nana s ponurou velebností. „Kéž by se ti vyhnula podobná chvíle prozření – hlavně abys nedospěl k přesvědčení, že většinu toho šťastného už máš za sebou a před tebou se z velké části rýsuje už jen osamění. Takhle se chudák Pip v noci dívá na močály: ‚Hleděl jsem na hvězdy a přemítal jsem, jak strašné by to bylo pro člověka, který by tu umrzal, kdyby k nim nahoru obrátil tvář a ve vší té mihotavé záplavě neviděl žádnou pomoc ani soucit.‘ Snad budeš takové strašné osamělosti ušetřený, Adame,“ pronesla moje babička nesmírně vážně.

„Nano, já teď zavolám mámě – než uděláš večeři,“ řekl jsem. Za daných okolností jsem se snažil, aby to znělo pokud možno natěšeně, i když jsem věděl, že pinožení s večeří odehrávající se v její kuchyni zřídkakdy vede k výsledkům nadmíru úspěšným. Pořád jsem se ještě vzpamatovával z nároků opravdové lásky, jež zahrnovaly postoupení celého srdce a duše neurvalci, a neméně zkrušený jsem byl i představou, jak někde umrzám a marně čekám pomoc nebo aspoň lítost od lhostejných hvězd. „Co je to vlastně neurvalec, Nano?“ zeptal jsem se.

Babička mi podala učitelův výtisk Nadějných vyhlídek a stoicky vykročila ke kuchyni, kde – jak mi bylo jasné – si sama dělala vyhlídky jen velmi skromné. „Neurvalec je drsný člověk, takový, co ti dovede zasadit tvrdou ránu, Adame,“ řekla Nana. Ani tohle neznělo zrovna nejlíp, ale už jsem zůstal sám a mohl jít zavolat mámě.

Když jsem během lyžařské sezony volal mámě do Stowe, nebyla to tak zdrcující záležitost, jako když Pip „ve vší té mihotavé záplavě neviděl žádnou pomoc ani soucit“, nicméně jsem při těchto hovorech i tak čelil určité míře nejistoty. Tak především máma věděla, jak moc se mi po ní stýská. Musel jsem být opatrný, zvlášť na začátku a ke konci hovoru, aby to nevyznělo, že jí volám právě proto, že mi tak chybí. Pokud mi na hlase poznala, jak hrozně se mi po ní stýská, rozbrečela se – a to jsme se pak cítili provinile oba.

Méně důležitou roli hrála další věc, rovněž nejisté povahy; měl jsem totiž jen mlhavou představu o tom, kde máma ve Stowe bydlí – a to už vůbec nemluvím o tom s kým. Před časem mi řekla, že tam má „celou bandu spolubydlících“. Když jsem jí telefonoval, obyčejně mi to vzala buď máma, nebo Molly. „Prostě si představ něco jako ubytovnu pro namakaný holky, Adame – takhle já trávím lyžařskou sezonu,“ řekla mi máma. Určitě neměla ponětí, jaký neklid a svědivé vzrušení tím ve svém třináctiletém synovi vyvolala, když nemohl usnout a převaloval se s rozporuplnými představami namakaných holek. Zmíněná banda spolubydlících zahrnovala jak její kolegyně lyžařské instruktorky, tak členky lyžařského dozoru, a nejméně v jednom případě i dívku zajišťující úpravu povrchu sjezdovek.

Právě Molly byla v první řadě rolbařkou. Osobně jsem se s ní nesetkal, mluvil jsem s ní jen po telefonu, když jsem volal mámě. Malá Ray se s Molly potkala na Cranmore. Tamní kopec byl vyhlášený „pokročilou technikou na úpravu sjezdařského svahu“, jak to Molly vyjádřila. Na Cranmore byla řidičkou rolby a posléze se s touto technikou přesunula do Stowe. Nyní řídila vozidla, jež využívali na sjezdovkách na Mount Mountsfield a Spruce Peaku.

Vzpomínám si, jak se mi Molly poprvé zmínila o „veteránské rolbě“, kterou svého času řídila při „hřbitovních směnách“, neboli při noční práci na Cranmore – byla to rolba Tucker Sno-Cat z roku 1952. Já jsem o těchhle užitečných strojích nic nevěděl, Molly mi musela všechno vysvětlit. Když se chce člověk dostat do kabiny takového traktoru, musí se vyhoupnout na jeho pás. Tucker má řadicí páku a pedál spojky; brzdový pedál chybí – vozidlo je vybavené pouze ruční brzdou. Molly si do kabiny sama přidala rádio a ohřívač. Rolba Tucker Sno-Cat neměla kdovíjakou stoupavost. Molly s ní musela nahoru vždycky vyjíždět po obslužné cestě a sjezdovku pak upravovala cestou dolů. Říkala mi, že rolba se jí párkrát i převrhla, když s ní jela příčně svahem. Za rolbou se vydávaly lišky – lovily myši, které stroj vyplašil zpod sněhu. Jednotlivé články pásů narušovaly a dusaly sníh – „sníh, co za sebou rolba zanechává, pak vypadá, jako by sjezdovku ušlapávali lyžaři stoupající po ní bokem ke svahu,“ vysvětlovala mi Molly. V záři předních světel rolby vídala oči zvířat. „Revírníci tvrdí, že v New Hampshire ani ve Vermontu nežijou pumy, ale já je viděla,“ řekla mi noční rolbařka. A ve sněhu pozorovala i jejich stopy. Zvířata dovedla rozpoznávat podle očí a podle otisků jejich tlap nebo kopýtek. Poté co se Molly přesunula do Stowe a nastoupila na noční směny, byla prý ve střehu, jestli neuvidí lesního muže, Bigfoota Boba. To byl totiž její kamarád, noční sněžničář. Jeho medvědí tlapy zanechávaly ve sněhu ohromné stopy – „jako by tu okolo bloumal slon“, říkala Molly. Měla pro to pochopení, že Bob celý den pracuje a na sněžnicích si může vyrazit teprve za tmy, moc ale nestála o to, aby se jí potloukal po sjezdovce, když ji upravuje. „Ne že bych ho neměla ráda – jen ho nechci zabít,“ řekla mi.

Mollyina práce mi připadala jako něco zvláštně romantického. Toužil jsem po tom, abych mohl vyjíždět na noční rolbování s ní. Máma mi řekla, že Molly je v lyžařském areálu šéfkou pro technické záležitosti. Občas zaskakovala i za chlápka s pluhem, který odhrnoval sníh z parkovišť a příjezdových cest k lyžařskému středisku. Někdy přebírala i práci vlekaře a byl o ni zájem i do lyžařského dozoru v terénu.

Toho večera, kdy jsem volal mámě, abych jí pověděl o malém sněžničářovi, jsem byl rozhodnutý, že pokud telefon zvedne Molly, jí o něm nic říkat nebudu. Dělal jsem si starost, že Molly by si ho spojila s Bigfootem Bobem a měla by z toho smíšené pocity.

V době, kdy se Nana pinožila v kuchyni, jsem telefonoval často. Pokud to vzala máma, pak jsem věděl, že Molly je na časnější noční rolbovací směně – „od chvíle, kdy se zastaví vleky, do půlnoci,“ jak mi jednou vysvětlila máma. Pokud telefon zvedla Molly, věděl jsem, že ji čeká až ta hřbitovní směna, co trvala od půlnoci do svítání – někdy až do doby, než se po ránu rozjedou vleky. Občas se stávalo, že když jsem mámě zavolal pozdě večer, řekla, že na Molly čeká. „Když se vrátí domů, ráda si s ní ještě dám pivčo,“ pověděla mi kdysi máma.

Zhruba v čase večeře ještě téhož dne, kdy jsem se setkal se sněžničářem, zvedla telefon Molly. „Tady Molly,“ řekla jako vždycky.

„Tady Adam,“ odpověděl jsem jí jako obvykle.

„Čí Adam?“ opáčila Molly jako pokaždé. „Je to Adam the Kid – Rayin jedinej a nejdražší –, nebo nějakej cizí budižkničemu Adam?“ (Ovšemže věděla, že jsem to já.)

„Tady Adam the Kid, Molly,“ potvrdil jsem noční rolbařce.

„Však jsem si to myslela,“ řekla vždycky. „Ray!“ zvolala potom. „Máš na telefonu svýho kluka!“

Vzápětí se do toho vložily ty namakané holky. Představoval jsem si je, po lyžování vysvlečené do přiléhavých dlouhých spodků, nebo možná zachumlané do osušek čerstvě ze sprchy. „Ray má děcko?“ vykřikla vždycky některá z nich.

„Kolik dětí to vlastně máš, Ray?“ zaječela další sporťanda.

„Mám jen svýho jedinýho a nejdražšího,“ slyšel jsem říkat mámu, ještě než došla k telefonu.

„Je to můj Adam?“ zeptala se vždycky máma, jako bych snad – po všem tom pozdvižení, co můj telefonát vyvolal – mohl být nějaký cizí Adam, budižkničemu, jak se Molly nikdy nezapomněla pídit.

„Potkal jsem někoho důležitýho,“ vyhrkl jsem na Malou Ray. Ne, nechodil jsem dlouho kolem horké kaše.

„Ticho, prosím!“ houkla máma na ty sporťandy, co kolem ní v pozadí pořád vesele skotačily. „Adam potkal někoho důležitýho, nebo aspoň tak to můj kluk říká,“ slyšel jsem mámu komusi šeptat.

„No né,“ šeptal na oplátku jiný dívčí hlas – možná Molly. A slyšel jsem i párkrát zopakovat to někoho důležitýho.

„Dej bacha, ať má kluk kondomy, Ray!“ křikla jedna z rošťand sporťand.

„Hele, Ray, vytáhni toho svýho kluka z města – dyť tady může bydlet s náma!“ hlaholil další dívčí hlas.

„Jó, jasně – Adam the Kid by u nás byl stopro v bezpečí,“ prohodil někdo (Molly to nebyla). Víc jsem z toho, co ty holky říkaly, nezachytil – kromě nepřetržitého tlumeného mumlání, často přerušeného krátkým výbuchem smíchu, ostrého jako štěkot.

„Pověz mi to všechno, Adame,“ šeptala mi máma. „Koho jsi to potkal, zlatíčko? Povídej, povídej.“

„Jednoho sněžničáře!“ vyhrkl jsem ze sebe.

„Tak to je legrační – Molly zrovna tuhle v noci málem zajela Bigfoota Boba,“ odpověděla mi máma. „Rolbaři někdy nemívají s lidma na sněžnicích zrovna přátelský vztahy,“ vysvětlovala mi Ray přitlumeným hlasem. Její zkušenosti se všemi záležitostmi souvisejícími, byť jen okrajově, s lyžováním mě nemohly odradit od toho, abych jí dopověděl, co jsem jí sdělit chtěl. Nějakým způsobem jsem totiž cítil, že sněžničář byl Malé Ray a mně přisouzen; nebyl to jenom můj sněžničář.

„Jen dál, jen pokračuj – řekni mi všechno, Adame,“ opakovala máma.

A já ji poslechl. Řekl jsem jí o své touze stát se sněžničářem a spisovatelem, což pochopitelně vyvolalo zmatek, když jsem se mámě zmínil o Nadějných vyhlídkách – zapomněl jsem jí upřesnit, že mám na mysli román.

„Drahoušku, počkej!“ zvolala máma. „V jakým smyslu ti pan Barlow dal nadějný vyhlídky?“

Poté co se tohle vyjasnilo, nás čekalo ještě několik nedorozumění v otázce neobyčejné pohlednosti pana Barlowa. „Chceš mi říct, že tobě připadá pan Barlow náramně hezkej, zlatíčko?“ zeptala se mě máma.

„Říkám, že podle mě bude pan Barlow připadat velice hezkej tobě – je fešák, a je malej,“ zdůraznil jsem jí.

„Teda, Adame – ty se mě vážně snažíš dát s někým dohromady?“ zeptala se máma. „No zlatíčko – to je tak úžasně roztomilý!“ zvolala. Ovšemže mě taky napadlo, že dělám mámě zcela vědomého dohazovače.

„Myslím, že se ti bude líbit,“ dodal jsem jenom. „Vím, že ti bude připadat hezkej – pohlednej a malej,“ zopakoval jsem.

„Adame! Řekni mi, že tě do tohohle nenavezly Abigail s Marthou,“ vyhrkla máma zničehonic.

„Ale těm se podle mě pan Barlow nelíbí!“ řekl jsem jí. „Abigail řekla, že je to ‚hošan‘ nebo něco takovýho; Martha myslím použila slovo ‚zajoch‘,“ dodal jsem.

„No, tak to pak vysvětluje, proč jsem o panu Barlowovi od těch dvou nikdy neslyšela,“ podotkla máma tiše.

„Pan Barlow řekl, že jsi ‚každopádně hezká‘. Řekl o tobě, že jsi ‚moc krásná‘ – no fakt, takhle to pověděl,“ ujistil jsem ji.

„Tohle že o mně pan Barlow řekl?“ zeptala se máma.

„Řekl jsem mu, že jsi moc krásná, a souhlasil s tím – on tě viděl,“ dodal jsem. Dokonce jsem mámě vylíčil i to, jak pan Barlow řídil toho svého Brouka – jak se obouruč pevně držel volantu a zadkem se ani nedotýkal sedadla, jako by zároveň dělal dřepy u zdi, a ještě při tom řídil.

„Adame, zlatíčko – ale jak je teda malej?“ zeptala se mě. „Určitě přece pan Barlow nebude menší než já!“ prohlásila.

Kdybych tak byl věděl, že jeho vzrůst znamenal rozhodující faktor. Tehdy jsem ještě neznal všechny příčiny, proč tomu tak je. „Pan Barlow je podstatně menší než ty – měří metr pětačtyřicet. Působí, jako by se ještě ani nemusel holit,“ pověděl jsem jí.

„No tohle, teda,“ vyhrkla najednou Malá Ray. Do hlasu se jí vkradla rozechvělost, jako by se do ní dala zima nebo spatřila nějakého ducha. „Zlatíčko,“ šeptala máma, „ale pan Barlow přece určitě nevypadá tak mladě jako ty, že ne?“ Podle mé odmlky vytušila, že se jí to zdráhám říct. Úplně jsem slyšel, jak jí drkotají zuby. Sám jsem byl z jejího hlasu najednou rozechvělý.

„Pan Barlow je drobnej i na třináctiletýho,“ řekl jsem, a vyjadřoval jsem se přísně jako třináctiletý, „ruce má ale větší než já.“

„No ale jak mladě teda vypadá, drahoušku?“ podařilo se mámě ze sebe vysoukat. Teď už se nepochybně třásla, že to na ní muselo být vidět. Neozývalo se už žádné mumlání mezi sporťandami, nikdo se ani jednou nahlas nezasmál.

„Nejdospělejší na něm je to, jakej je fešák,“ řekl jsem jí. „Pan Barlow vypadá mimořádně mladistvě, jestli chápeš, jak to myslím,“ dodal jsem. To bylo všechno, čím jsem dokázal dál obohatit naši konverzaci, která najednou úplně zamrzla.

„No dobrá, vím, jak to myslíš,“ pronesla máma hořce. „Adame, neviděl jsi nějaký duchy?“ zeptala se mě zničehonic.

„Ne,“ odpověděl jsem. „A ty?“

„Budu už muset jít, zlatíčko,“ šeptla máma. „Až na to přijde čas, s duchy to vyřídíme – platí, kluku můj?“

13

Sněžničářův polibek

Někdy se setkáme s lidmi, kteří nám změní život – v mém případě jich bylo jen pár. První osobou, která mi změnila život, byl právě malý sněžničář. Chůze na sněžnicích byla přijatelnou náhradou za pokusy naučit mě lyžovat. Máma vzala sněžnice na milost, držela se však dál svých názorů: sněžničáři by se měli klidit lyžařům z cesty; na horách, kde se lyžuje, nejsou vždycky vítanými hosty. Od samého začátku spolu máma a sněžničář dokázali tohle téma rozebírat celé hodiny.

Poslouchat je při tom bylo až otupující, ale oni opravdu živě rozebírali, kde a kdy – na kterých lyžařských svazích, ve které hodiny – je chůze na sněžnicích povolená. V některých lyžařských střediscích člověku dovolili chodit na sněžnicích jen v době, kdy nejezdily vleky, a na úbočích se tak nevyskytovali žádní lyžaři.

A pokud jde o onen ne zrovna přátelský vztah, co cítí vůči sněžničářům rolbaři, je fakt, že Molly nebyla jedinou řidičkou rolby, která mě málem přejela. V tomhle se pan Barlow s mojí mámou shodovali: žádné sněžnice, pokud na kopci pracují rolby. „A zvlášť ne, když se tam činí noční rolbaři,“ zdůraznil sněžničář. V lyžařských městečkách, kde vyrůstal, se naučil mazané prozíravosti. Dával se do hovoru s rolbaři, se členy lyžařských hlídek a s vlekaři; tu a tam si i koupil lístek na lanovku. „V některých lyžařských centrech tě nutí, aby ses vyvezl nahoru a pak zas dolů. Chodíš si pak na sněžnicích nad hranicí lesa, kde je na tebe líp vidět,“ vykládal malý sněžničář.

Máma byla přesvědčená, že pro sněžničáře jsou nejbezpečnější sjezdovky pro začátečníky nebo průměrné lyžaře, protože ti tudy nejezdí tak rychle jako pokročilí sjezdaři, zároveň však tvrdila, že lidé na sněžnicích by se i tak měli držet při straně sjezdovky. „Sněžničáře je třeba vést k tomu, aby zůstávali mimo sjezdovku, na neupraveným svahu – tam, kudy procházejí horolezci, turisti a část vyznavačů telemarku,“ říkala máma.

Během jedné rozmluvy Elliota Barlowa s mámou na téma toho, co se v lyžařských střediscích smí nebo nesmí, jsem se dozvěděl, že Nora dostala zákaz lyžovat na Cranmore Mountain. Sama mi to neřekla; domníval jsem se, že tam přestala jezdit proto, že už měla plné zuby těch holčičích blondýn a že už je dost stará na to, aby se mohla rozhodovat sama.

„Nora už zranila až moc lidí,“ řekla máma panu Barlowovi a mně. „Lyžařská hlídka jí natrvalo vystavila stopku.“

„To jsem ještě nikdy neslyšel, že by někomu na kopci kdekoliv natrvalo zakázali lyžovat!“ vykřikl Elliot Barlow. „Dokonce ani v Rakousku.“

Ze všech lyžařských městeček, v nichž Elliot vyrůstal, byla pro mámu nejvíc okouzlující ta rakouská: Lech am Arlberg, St. Anton am Arlberg, St. Christoph am Arlberg. Když malý sněžničář mámě pochválil jejich výslovnost, přiznala se, že s němčinou jí kdysi pomohl strejda Johan.

Je to divné, když člověk vidí poprvé vlastní mámu s někým flirtovat v době, kdy už je sám teenager. A navíc bylo mrzuté, že mámino první setkání se sněžničářem se odehrálo v babiččině domě. To, že máma podnikla dlouhou cestu autem ze Stowe uprostřed vrcholné lyžařské sezony na začátku února, bylo něco neslýchaného. Ale domů dorazila okamžitě. Nana sice dělala, co mohla, ale vyšťouchnout mé přičinlivé tety někam stranou se jí nepodařilo.

„Ray by měl někdo varovat předem, že on bude přihřátá polívčička,“ připomínala teta Abigail babičce důrazně.

„Pan Barlow je až moc malej na to, aby se mu dalo věřit,“ přisadila si teta Martha.

„Děvčata, děvčata – dopřejte Malý Ray a panu Barlowovi trošku soukromí, prosím,“ řekla Nana těm dvěma sexuálně bdělým harpyjím.

Škoda že soukromí bylo pro tahle Brewsterovic děvčata něčím jako jednosměrnou ulicí. U některých věcí měly zájem, aby se o nich člověk dozvěděl; jiné před ním naopak držely v tajnosti. A kromě toho jsem mámě a panu Barlowovi příliš soukromí nedopřával ani já – aspoň při příležitosti jejich prvního setkání, které máma později označila za svoje „vůbec jediný rande naslepo“. K tomu všemu si přimyslete ještě eratické vpády dědečka Lewa. Emeritní pedagog přežvykující knír přes všechnu svou vyšinutost patrně nějak vycítil, že vidět Malou Ray doma uprostřed lyžařské sezony znamená cosi zcela mimořádného.

Pokud jde o okouzlenou konverzaci, kterou moje máma udržovala s malým sněžničářem, zdálo se, že děda Lew je jí zároveň zmatený i pobouřený. Emeriťáka se možná zmocnila představa, že Elliot Barlow je jen další nemanželské dítě, jež přivedla Malá Ray na svět, a nepomáhaly ani Elliotovy opakované pokusy tohoto přežvýkavce kníru podléhajícího přeludům zklidnit.

Pokaždé když rozhorleně působícího emeriťáka zahlédl – ať už děda Lew do obýváku jenom nakoukl, nebo se místností začal plížit –, pan Barlow vyskočil a zvolal: „Dobré odpoledne, pane řediteli Brewstere!“ Po těchto slovech dotčený starý vyšinutec zase odcupital.

Babička se průběžně pokoušela zadržovat tety v kuchyni, přesto z jejich strany docházelo k periodickým průlomům. Teta Abigail přišla nabízet zatuchlé krekry a zasmrádlý sýr, teta Martha na stříbrném podnose nejistě přinášela karafu sherry (s malinkatými skleničkami o velikosti přístrojového okuláru). Soudím, že to byl tentýž sýr, co jsme měli na Den díkůvzdání. Se sherry si dal říct jedině emeriťák.

„Já piju jenom pivo, a jen trošku,“ říkala máma Elliotovi, jako kdyby už tety z obýváku vypadly nebo se do něj vůbec nevetřely.

„Já si taky dávám jenom pivo,“ odpověděl jí Elliot. „Někdy ani nedopiju to první.“

„No ne, tak to se k sobě dokonale hodíme – mohli bychom se o jedno pivo podělit!“ prohodila máma a zamrkala na něj.

Tetám bylo jasné, že Malá Ray flirtuje. „Nohy nechte pěkně na zemi a žádný chytání za ruce, vy dva!“ řekla jim teta Abigail.

„Kolena sklapni k sobě, Rachel – pamatuj, je tu Adam!“ přidala se teta Martha. Dokonce i já jsem si všiml, jak přitažlivě je máma oháknutá. Bylo nezvyklé, jakou pozornost musela šatům nepochybně věnovat. Ten přiléhavý svetřík si pro tuhle příležitost snad i vypůjčila; možná patřil jedné z těch sporťand, s nimiž Malá Ray bydlela. Překvapivé bylo vidět mámu v zimním období i jinak než v džínách nebo teplákách. Sukně a punčochy jí moc slušely – jako ten svetr, vypůjčený, ale půvabný. Toho únorového odpoledne v roce 1955, kdy máma poprvé mluvila s malým sněžničářem o tom, kde v Rakousku žil, jsem ani v nejmenším nepochyboval, že Malá Ray s Elliotem Barlowem koketuje. Zato teď už si tak jistý nejsem. Není to tak, že si máma Rakousko vždycky idealizovala, a Arlbersko obzvlášť? Možná že máma koketovala s jakousi zvláštní představou, že se tam ocitla sama. Co když se za celým tím flirtováním skrývalo snění o tom, jak brouzdá Lechem a St. Antonem a St. Christophem, a úplně tak popírá svůj dříve vyjádřený odpor k cizáctví?

Pokud jde o Dickense a jeho líčení nelítostné oblohy – ohromné a vzdálené klenby lhostejných nebes, jež lidstvu neposkytnou žádnou pomoc –, nu, Malá Ray toho moc nepřečetla. Elliotova láska k literatuře v ní nevzbudila pražádný zájem, nijak ji nezaujalo ani to, jak příznivý dojem získala babička o Elliotových rodičích. „Barlowovi jsou znamenitá stará bostonská rodina,“ řekla tehdy Nana. Mildred Brewsterovou vedle toho zaujalo i to, že Elliotovi rodiče se zamilovali už na vysoké škole – setkali se, když on studoval na Harvardu a ona hned vedle na Radcliffe College.

„No jo, je mi to jasný – Barlowovi spolu vrkali na tamtěch univerzitách,“ komentovala to později Nora. Podle jejího názoru vyvolávalo spojení Harvard-Radcliffe u těchhle Brewsterovic děvčat posedlých společenským postavením – s výjimkou mojí mámy – takřka orgasmus. „Vyšší vzdělání je neskutečně rajcuje,“ podotkla Nora. Moje sestřenka měla na zatrpklost ve vztahu k elitnímu vzdělání právo. Nikdy nezapomněla: byla přece učitelským dítětem v Exeteru v době, kdy tam působila výhradně chlapecká škola.

Moji mámu vyšší vzdělání nijak nerozpumpovávalo; u ní se žádný orgasmus z barlowovského spojení Harvard-Radcliffe nedostavil, naprosto se nerozplývala ani nad skutečností, že Elliot pochází z nějaké bostonské rodiny velkých zvířat. Pro mou mámu bylo rozhodující, že sněžničář je fakticky Rakušan.

„Vždyť vy jste v podstatě Österreicher!“ vyhrkla máma na Elliota, až sotva popadala dech – pochlubila se při tom svým německým přízvukem. To, že skoro lapala po dechu, bylo patrně možné přičíst tomu, že Malá Ray si v té chvíli představovala sama sebe, jak lyžuje ve značné nadmořské výšce, jíž by byla vystavena v Lechu, St. Antonu nebo v St. Christophu – obzvlášť právě v St. Christophu. A možná že mámu postihly příznaky vysokohorské nemoci už jen z představy, že se sněžničář narodil v St. Antonu, kde už před první světovou válkou dělal lyžařského instruktora Hannes Schneider.

Schneider tenkrát sloužil jako lyžařský instruktor pro potřeby rakouské armády. Po válce se vrátil do Tyrolska a otevřel si lyžařskou školu ve St. Antonu, kde zdokonalil svou výukovou metodu – arlberskou přívratnou techniku.

John a Susan Barlowovi byli cílevědomí rodiče, dokonce už jako zamilovaný vysokoškolský pár. To, že na Harvardu a Radcliffe studovali evropské dějiny a němčinu, bylo stejně účelové jako fakt, že se Susan rozhodla otěhotnět v St. Antonu a přivést dítě na svět ve vyšší nadmořské poloze. Stejně jako se Susan Barlowová domnívala, že odrážení lyžařskými holemi jejího maličkého sněžničáře posílí, ještě předtím věřila, že své dítě dokáže aklimatizovat na vysokohorské polohy, když si odbude těhotenství nad dvanácti sty metry nad mořem.

„To se mi hrozně moc líbí, jak vaše máma chtěla, abyste se už narodil aklimatizovaný na výšku,“ řekla máma sněžničářovi vroucně, když se jí s touhle historkou svěřil. Najednou mu vzala obě drobné ručky do dlaní a přitiskla si je k levému ňadru. Nebo se mi to tak aspoň jevilo, a Elliotu Barlowovi taky. „Cítíte to – jak mi tluče srdce?“ zvolala Malá Ray. „Jako bych doopravdy byla vysoko v horách.“

„Rozhodně něco cítím,“ připustil maličký angličtinář. Při zpětném pohledu bych si troufl hádat, že Elliot do té doby ještě nikdy necítil bušit ženské srdce až nad ňadrem dotyčné dámy.

Na mě zas udělalo největší dojem, že se Elliotovi rodiče kdysi rozhodli stát spisovateli – jinými slovy tato spisovatelská stránka jejich plánování pro mě byla pozoruhodnější než jejich záměr žít v rakouských lyžařských městečkách jen proto, že milovali lyžování.

„Nu, takoví už moji rodiče jsou – oni si plánují úplně všechno,“ shrnul to sněžničář se sotva postřehnutelným povzdechem. Dokonce i romány, které Barlowovi napsali, měli puntičkářsky rozplánované. V době mezi válkami – „v meziválečné éře,“ jak tomu říkal Elliot Barlow – jeho rodiče pilně vymýšleli zápletky kriminálních a špionážních románů, jež pak psali společně. Dostalo se jim určitého „diplomatického školení na vysokoškolské úrovni,“ říkal Elliot – „veškeré tehdejší standardní průpravy pro diplomatickou službu,“ jak to malý angličtinář vyjádřil. Právě v roce, kdy se narodila Malá Ray, vyslalo americké ministerstvo zahraničí mladé manžele Barlowovy do Německa – nejdřív do Berlína, i když jen nakrátko, a poté do Výmaru.

Elliot vyprávěl, že jeho rodiče pak v roce 1924 přidělili do Vídně, poté co Spojené státy obnovily diplomatické vztahy s Rakouskem. Susan a Johna Barlowovy zařadili do kanceláře chargé d’affaires. Úroveň amerického diplomatického zastoupení byla před jejich nástupem snížena na vyslanectví (legaci); roli ambasadora tehdy zastával vyslanec. Malý sněžničář tvrdil, že tato nižší úroveň jeho rodičům ani v nejmenším nevadila. Barlowovi působili v roli jakýchsi styčných důstojníků mezi americkým chargé d’affaires a Kriminalpolizei, oddělením rakouské policie ve Vídni pro vyšetřování trestných činů. Odborná příprava Barlowových, jejich zkušenosti v zahraniční službě – a samozřejmě jejich němčina –, to vše jim pak při psaní velmi užitečně posloužilo, když v ději rozvíjeli mezinárodní zápletky.

V té době už byli velice zdatní lyžaři. Když Barlowovi přijeli do St. Antonu am Arlberg, probíhala lyžařská sezona 1927–28 a Hannes Schneider už měl za sebou účinkování v sedmi filmech – byl tedy již známou postavou. John a Susan Barlowovi se stali oddanými zastánci jeho lyžařské školy. Barlowovi tehdy odhodlaně psali svůj první román jako manželé. A pracovalo se i na malém Elliotovi, který se jim pak roku 1929 narodil v St. Antonu.

O deset let později, roku 1939, Hannes Schneider otevřel svou lyžařskou školu na Cranmore Mountain v North Conway ve státě New Hampshire. Ještě než z Rakouska odjel, nedlouho po anšlusu, dostal se do konfliktu s nacisty a nějakou dobu strávil ve vězení. Barlowovi opustili St. Anton v březnu 1938, ihned po anexi Rakouska nacistickým Německem, ale Hannesi Schneiderovi a Arlbersku zůstali naprosto oddaní. Během válečných let bydlel Elliot s rodiči v North Conway. Když malý sněžničář začal v devíti letech chodit do školy v New Hampshire, mluvil líp německy než anglicky. V St. Antonu vždycky navštěvoval školy, kde byla vyučovacím jazykem němčina.

„To jsme se možná v North Conway dokonce potkali, když jsem lyžovala na Cranmore!“ vyhrkla moje máma na Elliota.

„Jenže já chodil na sněžnicích,“ připomněl jí sněžničář, „a vy byste si mě sotva všimla. Byla jste starší,“ dodal Elliot jemně.

„No to bych si vás teda zaručeně všimla!“ prohlásila máma.

Věděl jsem, co tím chtěl sněžničář říct: v době, kdy mu bylo devět, Malé Ray bylo šestnáct. Když skončila válka, Elliot dosáhl teprve šestnácti let; spolu s rodiči se vrátil do Rakouska. Proč by měla krásná mladá ženská po dvacítce věnovat jakoukoli pozornost nějakému klukovi? A není třeba dodávat, že Elliot Barlow musel být opravdu mimořádně malý klouček.

„Všimla bych si, jak jste hezkej,“ řekla máma sněžničáři, „a nezáleželo by na tom, kolik vám tehdy bylo.“

„Nezáleželo by na tom, jak jsem byl malý?“ zeptal se jí Elliot.

Nato máma znovu stiskla sněžničářovi ruku a přitiskla si ji na srdce – k ňadru. „Řekněte malý ještě jednou,“ vybídla ho.

„Malý,“ hlesl – tak tichounce, že jsem ho sotva slyšel.

„Cítil jste to?“ zeptala se ho máma. Viděl jsem, jak se sněžničář zachvěl. Musel cítit, jak jí srdce buší jako o závod. „Malý, to se mnou vážně dělá divy, Elliote – jako nadmořská výška,“ zašeptala Malá Ray.

Kdybych tam tenkrát s nimi v obýváku nebyl, nezačali by se snad v tu chvíli milovat? Pochybuju. Zrovna v tu chvíli se dovnitř přihrnul strejda Martin se strejdou Johanem a vlekli láhve vína a přepravku piva; jejich nikdy nekončící vtipkování znamenalo pro moji mámu a malého angličtináře konec vyhlídek na chvíli soukromí.

„Bier, Bier – das Bier ist hier!“ halekal Johan německy zpěvavým hlasem. „Pivo, pivo – pivo je tady!“ zopakoval anglicky. Strejda Johan mluvil s Elliotem německy hrozně rád. Johanovi připadal sněžničářův rakouský přízvuk neskonale legrační. Strejda Johan pokládal všechny přízvuky vyskytující se v Rakousku za komedii.

Musím ale Johanovi přičíst k dobru, že byl docela čtenář, i když nepříliš náročný. Jeho láska ke všem německým věcem ho přiměla ke čtení kriminálních a špionážních románů Johna a Susan Barlowových. „Die besten Kriminalromane! Das Ehepaar des modernen Spionageromans! Nejlepší kriminální romány! Manželský pár moderního špionážního románu!“ prohlašoval strejda Johan.

Poznal jsem, jak je malý angličtinář z takového zveličování v němčině a angličtině v rozpacích, i když první dva romány Barlowových se dočkaly překladu do němčiny a německého vydání teprve po druhé světové válce. A poté, co byly přeloženy, historické a politické thrillery Barlowových dosáhly v němčině vyšších prodejů a vysloužily si nakonec větší literární reputaci, než jaké se do té doby těšily v anglických vydáních.

Strejda Martin a strejda Johan se nedokázali shodnout, kde a kdy přesně četli první román Barlowových. Bylo to ale v angličtině. Strejdové patřili k Desáté horské divizi. Tak jako Hannes Schneider se podíleli na výcviku horských jednotek americké armády, ve kterých sloužil i Schneiderův syn Herbert.

„Večeře je vyřízená!“ ozvala se babička s poněkud matoucím oznámením. Nana to totiž podala tak, jako by už večeři někdo snědl a my všichni o ni přišli.

„Byli jsme už moc starý!“ vykřikl strejda Martin vcelku nesmyslně. „Mně bylo osmatřicet, Johanovi třicet šest.“ Zarazil se.