Sestra

Pozoruhodný příběh Kim Jodžong,

nejmocnější ženy Severní Koreje

Sung-Yoon Lee

Ikar

Sung-Yoon Lee

THE SISTER: The Extraordinary Story of Kim Yo Jong

Copyright © Sung-Yoon Lee 2023

First published in 2023 by Macmillan, an imprint of Pan Macmillan,

a division of Macmillan Publishers International Limited

All rights reserved

Translation © 2024 by Hana Antonínová

ISBN 978-80-249-5477-6

Mému učiteli, profesoru Johnu Curtisovi Perrymu

Hlavní postavy

Severní Korea

Dynastie z Pektusanu

Kim Ilsong: zakladatel Severní Koreje a „rodu z Pektusanu“. Děd Kim Jodžong. Zemřel v roce 1994.

Kim Čongil: syn Kim Ilsonga a nejvyšší vůdce. V Severní Koreji vládl od roku 1994 do smrti v roce 2011. Otec Kim Čonguna a Kim Jodžong.

Kim Čongun: syn Kim Čongila a od roku 2011 nejvyšší vůdce. Starší bratr Kim Jodžong.

Kim Jodžong: dcera Kim Čongila a mladší sestra Kim Čonguna.

Kim Čongčchol: syn Kim Čongila a starší bratr Čonguna a Jodžong.

Kim Čuun nebo Čue: dcera Kim Čonguna. Narozena asi v roce 2010.

Další členové rodiny Kim

Čang Songtchek: manžel Kim Kjonghi a dlouholetý druhý nejmocnější muž v Severní Koreji. Popraven v roce 2013 nebo 2014.

Hong Ilčchon: první manželka Kim Čongila. Provdala se za něj v roce 1966, ale manželé se odcizili krátce po narození Kim Hjegjonga.

Kim Čchunsong: mladší dcera Kim Čongila a Kim Jongsuk. Nevlastní sestra Čonguna a Jodžong.

Kim Čongnam: nejstarší syn Kim Čongila, jeho matkou je Song Hjerim. Svého času se předpokládalo, že se stane otcovým nástupcem. Byl zavražděn v roce 2017 na příkaz svého mladšího nevlastního bratra Čonguna.

Kim Hjegjong: nejstarší potomek Kim Čongila. Jeho matkou je Hong Ilčchon.

Kim Jongsuk: druhá žena Kim Čongila. Matka Kim Solsong a Kim Čchunsong.

Kim Kjonghi: mladší sestra Kim Čongila.

Kim Kolsong: starší dcera Kim Čongila a Kim Jongsuk. Nevlastní sestra Čonguna a Jodžong.

Ko Jonghi: družka Kim Čongila. Matka Čongčchola, Čonguna a Jodžong.

Ri Soldžu: manželka Kim Čonguna.

Song Hjerim: milenka Kim Čongila a matka Kim Čongnama.

Významní severokorejští činitelé

Čche Hwi

Čche Sunhi

Čche Tchebok

Čo Jongwon

Hjon Songwol

Kim Čchangson

Kim Čonggak

Kim Hjokčchol

Kim Janggon

Kim Jongčchun

Kim Jongnam

Kim Kinam

Kim Songhje

O Tongčchuk

Pak Čongčchon

Ri Jongho

Ri Mjongdže

Ri Songwon

Jižní Korea

Prezidenti

Kim Tedžung (1998–2003)

Ro Muhjon (2003–2008)

I Mjongbak (2008–2013)

Pak Kunhje (2013–2017)

Mun Čein (2017–2022)

Jun Sogjol (2022–dosud)

Další jihokorejští činitelé

Čo Mjonggjun: ministr pro sjednocení v letech 2017–2019

Čchon Segjun: předseda vlády v době, kdy byl prezidentem Mun Čein

1. kapitola

Princezna přichází

Letadlo začalo sestupovat a pod mlhavou únorovou oblohou se přiblížilo k mezinárodnímu letišti Inčchon v Jižní Koreji. Uvnitř sedělo třiadvacet cestujících – pět státních úředníků, tři novináři a osobní strážci. Jedna osoba ale svým významem zastiňovala všechny ostatní.

Devátého února 2018 ve 13 hodin 46 minut korejského standardního času dosedl na plochu letiště sovětský letoun Iljušin-62, který byl osobním letadlem severokorejského vůdce. Nesl označení Čchamme-2 (Jestřáb-2, podle severokorejského národního ptáka). Bylo to poprvé od července 1950, kdy člen „rodu z Pektusanu“, jak sami sebe označují přímí potomkové Kim Ilsonga, zakladatele severokorejské dynastie, vstoupil na jihokorejskou půdu. Severokorejský vůdce zde byl v červenci 1950, měsíc po vpádu do Jižní Koreje. Nově příchozí návštěvník ale nebyl severokorejský vůdce Kim Čongun a tato událost byla zcela jiná než severokorejská „invaze“ – bylo to něco, co většina obyvatel Jižní Koreje vítala.

Po přistání následovalo devítiminutové pojíždění po přistávací dráze. Televizním divákům, kteří chtěli zahlédnout tu důležitou osobu, se dostalo dalších pětatřiceti minut záběrů na stojící letadlo. Na jeho ocasních plochách mohli sledovat velkou rudou hvězdu, státní znak. Na trupu se skvěl nápis „Korejská lidově demokratická republika“.  

Jakmile se k letadlu začal natahovat nástupní tunel, moderátor jedné z hlavních jihokorejských televizních stanic, který komentoval živý přenos, zklamaně vydechl. Znamenalo to, že diváci nakonec neuvidí, jak ona důležitá osoba pompézně vystoupí z letadla.  

První záběry návštěvníka se objevily až za více než čtyřicet minut po zahájení přenosu. Formální vůdce severokorejské delegace, Kim Jongnam, vyšel z letištní budovy a nastoupil do prvního ze dvou černých sedanů. Potom se objevila drobná žena sledovaná vysokým severokorejským tělesným strážcem a členkou jihokorejské ochranky. Popošla asi deset kroků ke druhému autu. Dívala se klidně a kráčela vzpřímeně, jako by pro ni bylo naprosto přirozené být hlavní postavou takových historických okamžiků.

Proběhlo to moc rychle, stěžovali si televizní komentátoři – a krátký pohled byl ještě zastíněn nějakou budovou. Ale i v těch několika sekundách bylo možné postřehnout jednu okolnost. Jeden znalec podotkl, že návštěvnice se obvykle vyhýbá výraznému líčení – ale zdálo se, že dnes je tomu jinak. Co to mohlo znamenat? Byla to určitě ona? Bylo to vzrušující, uvažoval znalec, protože její výrazné líčení určitě znamenalo něco pozitivního – že ta žena je odhodlaná zasadit se o sblížení mezi oběma státy a že své poslání bere opravdu vážně.

O několik minut později, když se kolona automobilů dala do pohybu, se na druhé straně vozidla, v místě, kde žena seděla, objevil jiný severokorejský tělesný strážce. Spolu s prvním proběhli kolem auta a naskočili do pomalu jedoucího černého terénního vozidla. Cílem jízdy byla stanice korejského expresního vlaku KTX nedaleko letiště, kde měla delegace usednout do nejmodernějšího jihokorejského rychlostního vlaku a vydat se na východ do Kangnungu. Nebylo pochyb o tom, že vlak bude pro účastníky delegace prvním z mnoha příkladů ostrého kontrastu mezi oběma korejskými státy.

Televizní stanice opakovaně vysílaly záznam několika drahocenných sekund chůze k autu. Někteří komentátoři identifikovali dvojici severokorejských představitelů, kteří opustili letištní budovu. „Počkat!“ vyhrkl jeden moderátor zpráv. „Máme přece její videozáběry zachycené v salonku pro významné osoby!“

Nové záběry, i tentokrát vysílané znovu a znovu, nezklamaly. Diváci si konečně mohli prohlédnout debutantku při jejím očekávaném „vstupu na scénu“ do letištního přijímacího salonku pro významné cestující. Nejprve vstoupil Kim Jongnam v doprovodu svého jihokorejského hostitele, ministra pro sjednocení Čo Mjonggjuna. Po několika krocích se Kim najednou zastavil a ohlédl se, jako by si dělal starosti s tím, že kráčí před svou významnější spolupracovnicí. Spolu s ním se ohlédli všichni ostatní, a v té chvíli vstoupila očekávaná žena s nepatrným úsměvem na tváři. Kamery zavrčely. Žena kráčela vzpřímeně a upírala pohled jen na dva či tři body v místnosti, aby nevyvolala ani ten nejmenší dojem, že je rozrušená nebo zneklidněná.

Byla to Kim Jodžong, mladší sestra severokorejského nejvyššího vůdce Kim Čonguna. Její bratr vládne jako absolutní monarcha, ale ona sama není pouhým panovníkovým sourozencem bez skutečné moci jako Čongunův starší bratr Čongčchol. Přinejmenším od roku 2014 vede mocné oddělení propagandy a agitace. Je ambiciózní. Je nejmladším dítětem Kim Čongila, severokorejského vůdce druhé generace, a od útlého dětství byla zbožňována. Otec i matka jí říkali „sladká princezna Jodžong“ nebo „princezna Jodžong“. Její otec si už dávno uvědomil její nadání a politickou prozíravost. Zanedlouho si toho nadání všimne celý svět.  

Zatímco hlavní severokorejští delegáti odcházeli od letadla, komentátoři televizních zpravodajských stanic si všímali historického významu této chvíle a sdělovali divákům podrobnosti očekávaného programu Kim Jodžong v následujících šestapadesáti hodinách, i když většina bodů měla být ještě upřesněna. Jedno však bylo jisté. Nejdůležitější plánovanou událostí byla schůzka paní Kim s jihokorejským prezidentem Mun Čeinem, která se měla odehrát nazítří v prezidentově sídle, Modrém domě, a po schůzce měl následovat oběd. Možná přivezla osobní dopis od svého bratra. Možná že Kim Čongun dokonce navrhne osobní schůzku obou vůdců. Další korejské setkání na nejvyšší úrovni, první po více než deseti letech – nebyla by to skvělá vyhlídka pro mír na Korejském poloostrově? (Následujícího dne takový dopis skutečně předala.)

Později onoho večera bylo také potvrzeno, že severokorejská delegace se zúčastní slavnostního zahájení zimních olympijských her v Pchjongčchangu na východním pobřeží, asi dvě a půl hodiny cesty vysokorychlostním vlakem z Inčchonu. Severokorejské delegaci jistě neunikla historická ironie spočívající v tom, že Kim Jodžong přistála v Inčchonu, městě na západním pobřeží poloostrova, kde se v roce 1950 odehrála zásadní vojenská operace korejské války, která vedla ke zkáze Pchjongjangu. Onoho večera se představitelé Severní Koreje měli poprvé setkat s prezidentem Munem, i když jen při oficiálním fotografování. Kim Jongnam, devadesátiletý oficiální vůdce delegace, se měl zúčastnit slavnostní recepce i večeře aještě před zahajovacím ceremoniálem se měl neformálně setkat s ostatními světovými vůdci, ale Kim Jodžong se ukáže až později při samotném zahájení. Bude sedět v královské lóži a pravděpodobně bude usazena v blízkosti prezidenta Muna.

Jihokorejský hostitel se musel věnovat mnoha vysokým představitelům. Byl mezi nimi americký viceprezident Mike Pence; německý prezident Frank-Walter Steinmeier, kterého mimo Evropu znal jen málokdo; japonský premiér Šinzó Abe, jehož mnozí Jihokorejci zatracovali; předseda mezinárodního olympijského výboru Thomas Bach, který měl radost z účasti severokorejské delegace, a jiní, kteří možná neměli v ohni tolik želízek. Při zahajovací slavnosti měli vystoupit sportovci ze Severní i Jižní Koreje současně pod jednou modrou vlajkou celého poloostrova – a tato symbolika také vyžadovala, aby si Kim Jodžong a prezident Mun podali ruce. Možná že paní Kim bude spolu s Kim Jongnamem usazena o několik sedadel níže než prezident Mun. Bude sedět někde blízko amerického viceprezidenta? Možná kolem něj bude muset projít nebo on projde kolem ní, až budou usedat na svá místa – a podají si ruce? Byl by to velmi zvláštní okamžik.

V letištním salonku pro významné hosty jihokorejští hostitelé Kim Jongnamovi pokynuli, aby zaujal místo u stolu naproti ministru Čo Mjonggjunovi jako vedoucímu delegace hostitelské strany. Ale zkušený devadesátiletý muž měl jiný nápad a gestem naznačil třicetileté princezně, aby sama usedla na nejvýznačnější místo. Žena staršímu muži pokynula a s vlídným úsměvem ukázala na židli s tím, že se vzdává čestného místa. Muž mírně zaprotestoval, ale ona otevřela dlaň a povzbudivě se usmála. „Jak je zdvořilá!“ opakovali jihokorejští znalci do omrzení a ve svém nadšení si nevšimli, že napnuté prsty Kim Jodžong nebyly známkou úcty, ale spíše gestem nadřízeného, který přikazuje svému poskokovi, aby se posadil. Pokud by její gesto značilo skutečnou úctu ke staršímu člověku, Kim Jodžong by pohnula oběma rukama s dlaněmi složenými do tvaru misky.

Povýšenost, autorita a sebedůvěra vštěpované od útlého věku neustoupí skromnosti, není-li to v dané situaci nutné. V této chvíli Kim Jodžong chladně dávala najevo spíše aroganci než respekt. Je ale pravda, že když o tři měsíce později se svým bratrem navštívila Čínu, ochotně se prezidentovi Si Ťin-pchingovi hluboce uklonila a totéž udělala v červnu 2019 při návštěvě prezidenta Si v Pchjongjangu: hlavě čínského státu bylo nutno projevit úctu. Ale Jihokorejci byli postaveni níže než ona. Členové královské rodiny z Pektusanu byli skutečnými vůdci Koreje, kdežto představitelé Jižní Koreje byli pouhými loutkami Spojených států. Dynastie byla koneckonců pojmenována podle proslulé hory, na jejíchž úbočích stály vojenské tábory, odkud Kim Ilsong podle oficiálního korejského narativu v roce 1945 zahnal japonské kolonialisty a založil severokorejský stát. A Kim Jongnam, přestože byl váženým funkcionářem, byl rozhodně méně významný než vnučka Kim Ilsonga.

Avšak mnozí Jihokorejci, kteří se to všechno učili ve škole, na to v tuto chvíli najednou zapomněli. „Není jen hezká, ale také zdvořilá,“ hlásali komentátoři a v tomto vzácném okamžiku přehlíželi skutečnost, že „prostý a neokázalý dojem“, jímž paní Kim působila, byl výsledkem mimořádně výlučného životního způsobu a důkladně nacvičeného královského vystupování. Stejně jako její bratr i ona věděla, jak na veřejnosti dávat najevo patřičnou dávku povýšenosti.

Paní Kim se usadila tak, že měla Kim Jongnama po levici. Vedle něj seděl Ri Songwon, vulgárně se vyjadřující plukovník jmenovaný předsedou Komise pro mírumilovné znovusjednocení vlasti, klíčové severokorejské komise, která se stará o rozhovory s Jižní Koreou. V lednu 2020 byl jmenován ministrem zahraničních věcí. Vpravo od paní Kim seděl její bývalý podřízený z ministerstva propagandy a agitace Čche Hwi, předseda státní komise pro sport a tělesnou kulturu. Stejně jako paní Kim také Čche je od ledna 2017 na sankčním seznamu amerického ministerstva financí kvůli tomu, že severokorejský režim „závažně porušuje lidská práva a uplatňuje cenzuru“.¹ Před touto zvláštní návštěvou, během ní ani po ní se tyto záležitosti neprojednávaly.

Krátké posezení působilo zvláštně, protože Severokorejci si ponechali zimní pláště. Jihokorejští hostitelé je vybídli, aby si odložili, ale Severokorejci – kteří mohli nechat pláště u svých lidí – zdvořile odmítli. Neudělali to proto, že by jim v letištní budově bylo chladno, ale aby naznačili, že už chtějí být na cestě a že souhlas s fotografováním byl z jejich strany gestem dobré vůle. Kim Čchangson, Kim Čongunův tajemník sekretariátu pro státní záležitosti, který příležitostně vedl severokorejské delegace při rozhovorech se zástupci Jižní Koreje a jehož hlavním úkolem při této cestě bylo starat se o princeznu, zůstal stát u dveří. Byl důvěryhodným – a tudíž mocným – služebníkem královské rodiny a sloužil jim desítky let.  

Ministr Čo pronesl několik nezávazných vět o tom, že se najednou oteplilo. „Naši významní hosté ze Severu přinesli do Jižní Koreje teplé počasí,“ řekl s úsměvem. Současných 7 ºC znamenalo v korejské zimě příjemnou teplotu. Kim Jodžong seděla tiše a vzpřímeně a tvářila se bezvýrazně. Její jihokorejští hostitelé na druhé straně stolu se zeširoka usmívali.

Paní Kim měla na sobě černý plášť s širokým kožešinovým límcem a kožešinovým lemováním na rukávech. To všechno bylo zdůrazněno jedním velkým kulatým knoflíkem u krku. Neměla žádný náhrdelník ani náušnice. Neměla ani propíchnuté uši. Přes levé rameno jí visela černá kabelka. Oči měla lehce zvýrazněné broskvovými očními stíny. Pozorovatelé zaznamenali světlé broskvové legíny a černé kožešinové boty. Později bylo vidět, že měla stříbrné hodinky a neměla žádné náramky. Má smysl pro jednoduchou módu, rozplývali se novináři. Podle listu Washington Post pozorovatelé „žasli nad nenápadným líčením a tím, že nenosila žádné šperky. Vyjadřovali se o jejím prostém černém oblečení a jednoduché kabelce. Všimli si sponky ve tvaru květiny, která účelně držela vlasy sepnuté na temeni“.² 

Jihokorejské televizní stanice přehrávaly stále dokola ještě jeden záběr zblízka, který zachycoval Kim Jodžong na pohyblivém schodišti na letišti Inčchon. Prvním členem korejské delegace, který sjížděl po schodech dolů, byl Kim Jongnam se svým nepatrným a strnulým úsměvem. Těsně vedle něj stáli dva tělesní strážci. Kim Jodžong obklopovali tři příslušníci severokorejské a jihokorejské ochranky. Stála na pohyblivém schodišti, držela bradu vzhůru a budila dojem, že se chystá s upřeným pohledem modelky kráčet po přehlídkovém mole. Za ní stála Kim Songhje, jedna z mála vysoce postavených žen z Komise pro mírumilovné znovusjednocení vlasti, která se účastnila několika kol rozhovorů s představiteli Jižní Koreje a později byla také členkou severokorejské delegace, která 1. června 2018 navštívila prezidenta Donalda Trumpa v Bílém domě. Bylo to pouhých jedenáct dní před Trumpovým prvním vrcholným setkáním s Kim Čongunem v Singapuru. Za oběma ženami následoval Kim Čchangson a další formálně vysoce postavení činitelé, Čche Hwi a Ri Songwon.

Popsané pořadí nastínilo nejen postavení Kim Jodžong v severokorejské delegaci, ale vypovídalo také o svébytnosti severokorejské politické kultury, kde oficiální postavení a tituly často neodpovídají skutečné hierarchii a mocenské dynamice a kde život členů kabinetu a čtyřhvězdičkových generálů často závisí na rozmaru skutečných držitelů moci, kteří formálně zastávají mnohem nižší postavení. Postavení Kim Jodžong bylo samozřejmě specifické: Přestože nezaujímala významné místo v Ústředním výboru Korejské strany pracujících, který má 250 členů, mohla z pouhého rozmaru kdykoli nařídit popravu kteréhokoli z nich s výjimkou jediného – svého bratra. Stejně tak Kim Čchangson a princeznina osobní sekretářka Kim Songhje měli větší vliv než výše postavení členové delegace jako Čche a Ri.

V následujících dvou dnech tajemná princezna z Pchjongjangu očarovala Jižní Koreu, i když vlastně nedělala nic jiného, než chodila, večeřela, tu a tam mluvila, málokdy se usmívala, podávala ruku, zjevovala se v blízkosti Mikea Pence, když seděla nad ním na olympijské tribuně, a velmi často se dívala svrchu na Jihokorejce, s nimiž se setkala – včetně prezidenta Mun Čeina. Nevydala jediné veřejné prohlášení, nedala žádný rozhovor.

Přesto se o ní ale mluvilo, a rozhodně nejen na Korejském poloostrově. Od prvního okamžiku návštěvy až do chvíle, kdy na palubě letounu svého bratra pozdě v noci 11. února opustila Jižní Koreu, se o ni tisk nesmírně zajímal. Novináři čtenářům neustále připomínali, že to byla první návštěva příslušníka severokorejské královské rodiny v Jižní Koreji, která přijela na pozvání. Svět, prezident Mun a ostatní státní představitelé zírali. Kamkoli Kim Jodžong přišla, provázela ji fascinace hraničící s uctíváním, posílená její ženskostí a nadějemi na komunikaci s jejím bratrem. Skutečnost, že se prostě jen ukázala v Jižní Koreji, z ní udělala mezinárodní hvězdu. Pozorovatelé princezen od Tokia po Washington se vyjadřovali o jejím jednoduchém módním vkusu, královském chování, skromnosti, pánovitosti, sebejistotě, ostýchavosti a drobném úsměvu Mony Lisy.

Ona sama nepředala jihokorejskému lidu ani světu žádné otevřené poselství. Prezidentu Munovi však přivezla od svého bratra osobní dopis s pozváním do Pchjongjangu, díky čemuž byla její přítomnost ještě dráždivější. Nebylo jasné, zda Kimovi sourozenci intrikují, aby využili svého nejbližšího souseda – tedy kohokoli, kdo právě sídlí v Modrém domě jako zvolený jihokorejský představitel – a postupně se přesunuli k obtížnějšímu cíli, jímž byl prezident Donald Trump. Princezna z Pektusanu byla zde, v Jižní Koreji! Její osobní přítomnost v doprovodu a pod pečlivou ostrahou tělesných strážců jejího bratra mohla znamenat jediné: že oba korejské státy stojí na prahu převratné události. Bylo to předzvěstí přinejmenším usmíření – a snad i sjednocení.

Nadšení zastínilo chladnou realitu. Většina Jihokorejců nebyla ochotná podstoupit sebemenší finanční oběť, která by byla spojena s dlouhodobými ekonomickými náklady na znovusjednocení. Výsledné znovusjednocení, o němž snili Kim Jodžong a její bratr, byl jenom jejich sen: ve sjednocené zemi měla vládnout dynastie Kimů, ale takové sjednocení by bylo v rozporu se zájmy Jihokorejců, kteří přivykli základním svobodám a relativnímu blahobytu. Ale připomínat takové střízlivé okolnosti v momentálně vládnoucí euforii bylo mimořádně škarohlídské.

Kim Jongnam, který se ve vysokých vládních pozicích pohyboval už šedesát let a v uplynulých dvaceti letech byl předsedou prezidia Nejvyššího lidového shromáždění, severokorejského loutkového parlamentu, zajímal jen hrstku odborníků. Většina jihokorejských pozorovatelů věděla, že skutečnou moc má severokorejská první sestra. Z logiky věci vyplývalo, že když Kim Čongun pošle vlastní sestru, může to znamenat jedině to, že sestra přináší mír.

Veřejnost také intuitivně věděla, že slovo nejvyššího vůdce v Severní Koreji má mnohem větší váhu než jakékoli písemné předpisy na vládní úrovni. Kim Čongun je stát a jeho slovo je neporušitelným zákonem. Ale veřejnosti většinou uniklo, že Čongunova sestra je mnohem více než hezká tvářička na stranických setkáních. Její bratr byl tváří národa, ale ona byla hlavním cenzorem a ženou na důležitou práci. Na olympiádu nezamířila jako turistka nebo poslíček. Sestra měla určitý záměr.    

Tato kniha popisuje vzestup Kim Jodžong k moci od její návštěvy Jižní Koreje. Její úloha ve vládě od roku 2018 dramaticky vzrostla, ale tento vývoj byl předpovídán již v roce 2009. Uvidíme, že hrála významnou úlohu v diplomacii a s využitím toho, co se naučila od svého otce Kim Čongila, posilovala moc své dynastie. V době, kdy vzniká tato kniha, zaujímá Kim Jodžong druhé nejmocnější postavení ve státu hned za svým bratrem Kim Čongunem a je možné, že právě v jejích rukou leží osud „dynastie z Pektusanu“.  

1. kapitola: Princezna přichází

1   Treasury Sanctions Additional North Korean Officials and Entities in Response to the North Korean Officials and Entities in Response to the North Korean Regime’s Serious Huma Rights Abuses and Censorship activies, tiskové středisko ministerstva financí USA, 11. ledna 2017.  https://www.treasury.gov/press-center/press-releases/Pages/ jl0699.aspx.

2   Fifield, A.: „The ,Ivanka Trump of North Korea’ Captivates People in the South at the Olympics“, The Washington Post, 10. února 2018. https://www.washingtonpost.com/world/the-ivanka-trump-of-north-korea-captivates-people-in-the-south/2018/02/10/d56119fc-0e65-11e8-baf5-e629fc1cd21e_story.html.

2. kapitola

Dynastie z Pektusanu

Od svého vzniku v roce 1948 nebyla Korejská lidově demokratická republika (KLDR) ani demokracií, ani republikou. Existovala spíše jako totalitní dědičné království, maskované náznakem demokracie – s ústavou, jež údajně chrání všechna základní práva, a s vládou, jež od poloviny 50. let minulého století rázně postihovala i ty nejmenší projevy odporu vyhnanstvím nebo smrtí. Předání moci z otce na syna je v komunismu považováno za kacířství, ale v tak zvané komunistické KLDR se to stalo dvakrát: poprvé krátce po smrti Kim Ilsonga v roce 1994 a znovu po smrti Kim Čongila v roce 2011. Toto dědičné pravidlo je legitimizováno domnělou velikostí rodu z Pektusanu.

Prvním členem dynastie z Pektusanu byl samozřejmě zakladatel KLDR Kim Ilsong, bezvýznamný partyzán bojující od začátku 30.let proti Japoncům. Partyzánské jednotky měly základnu na úbočích Pektusanu. Kim Ilsongovi propagandisté zveličili jeho heroické činy namířené proti japonským koloniálním pánům a prohlásili ho bezkonkurenčně největším vlastencem a válečným hrdinou. Smyšlené vyprávění se stalo ideologickým základem práva vládnout, které připadlo jemu a jeho potomkům. Stejně jako božské právo středověkých vladařů i toto právo vychází z milosti Boží. V Severní Koreji, kde neexistuje náboženská svoboda a není dovolena existence žádného božstva, je Bohem Kim Ilsong. Když byl naživu, byl neomylný. Po smrti je jeho odkaz tak posvátný, že může přejít jen na jeho přímého potomka.

Hora Pektusan je skutečné místo, stratovulkán s neskutečně nádherným kráterovým jezerem zvaným Nebeské jezero (korejsky Čchondži a čínsky Tchien-čch’). Tyčí se na hranici severokorejské provincie Rjanggang a čínské provincie Ťi-lin. Vrchol hory je většinu roku pokrytý sněhem, proto Korejci hoře říkají Bělohlavá hora a Číňané ji nazývají Stále bílou horou. Hranice mezi Koreou a Čínou, která je dlouhá 1300 kilometrů, nebyla v minulosti přesně vymezena. V září 1909, kdy byla Korea japonským protektorátem a byla zbavena suverenity, Japonsko a Čína podepsaly smlouvu o Kando (čínsky Tien-tao), podle níž se Nebeské jezero a okolní vrcholy staly součástí čínského území.

Na začátku 60. let, když byla Čína postižena hladomorem vzniklým v důsledku Velkého skoku a ocitla se v napjatých vztazích se Sovětským svazem a Indií, se Severní Korea chopila šance vyjednat novou hranici. Dvanáctého října 1962 se oba komunističtí sousedé dohodli na překreslení hranic v podobě, která byla příznivější pro Severní Koreu. Obě strany rozdělily horu na přibližně stejné části, ale Severní Korea získala větší díl jezera v kaldeře (55,5 procenta z celkové plochy). Čína se také vzdala území o rozloze přibližně 500 km².1 Bylo to zásadní vítězství severokorejské diplomacie, které ještě podpořilo mýtus spojený s Pektusanem.  

V korejském mýtu o Stvoření se vypráví, že na vrcholu hory se v roce 2333 př. n. l. narodil Tangun, údajný praotec korejského lidu. Podle korejské mytologie se tam v únoru 1942 v dřevěné chatrči na úpatí hory nedaleko Nebeského jezera narodil Kim Čongil, vládce druhé generace. Bylo to v době hrdinského boje proti Japoncům, který vedl jeho otec.² Kim Čongil v roce 1988 přejmenoval jeden z vrcholů, Čangsu, a pojmenoval jej Čongil. Nové jméno nechal vytesat do úbočí hory a nabarvit červeně. V zimě vypadá zasněžený vrchol hory a kaldera pokrytá ledem tajemně a majestátně, ale po většinu roku se kolem hory prohání řezavě chladný vítr a věčně zdůrazňuje nezlomného ducha bojovníků za svobodu, jimž velel Kim Ilsong. Únor patří mezi chladnější měsíce a teplota v okolí vrcholu Pektusanu často klesá až na –29 ºC, někdy dokonce i na –50 ºC. Není příliš pravděpodobné, že by si Kim Čongilova matka pro narození svého prvního dítěte vybrala tak nehostinné místo.

Samozřejmě že si je nevybrala. Kim Čongil se nenarodil na hoře, ale na sovětské armádní základně na ruském Dálném východě, a nebylo to v roce 1942, ale 16. února 1941, a zpočátku se ani nejmenoval Kim Čongil, ale Jurij Irsenovič Kim.³ V té době vstoupil Kim Ilsong do 25. sovětské armády.

O hoře Pektusan se zmiňují národní hymny obou korejských států. Je to nejoslavovanější a symbolicky nejvýznamnější hora v dějinách Koreje. Korejci na obou stranách hranice ji považují za místo, kde se zrodil korejský národ – jedinečná korejská etnická identita se svébytnou historií a kulturou, odlišnou od obrovského a někdy i hrozivého souseda, Číny.

Z tohoto důvodu severokorejští vůdci úmyslně těžili z pomyslných mytických vlastností hory. V národním znaku Severní Koreje je hora vyobrazena hned pod rudou pěticípou hvězdou. Pektusan je často označována za „Posvátnou horu revoluce“. Kimův „historický odpor“ vedený z úpatí Posvátné hory revoluce, i když je zveličován, je pro despotickou dynastii nejvýznamnějším zdrojem legitimity. Kim Ilsong byl největší vlastenec a válečný hrdina, jakému se žádný nevyrovná. Je jen otázkou času, než každý výhonek dynastie prodělá symbolický „křest“ jako dítě Pektusanu.

První snímek současného vládce Kim Čonguna sedícího na bílém koni se stříbrnou hvězdou na ohlávce se objevil v roce 2014. Zachycuje chlapce Čonguna, kterému patrně není víc než deset let, jedoucího na koni vedle otce. Snímek pochází z doby kolem roku 1994, tedy nedlouho poté, kdy Kim Čongil po otcově smrti převzal moc a stal se nejvyšším vůdcem.

V listopadu 2012, tedy necelý rok po tom, kdy se vlády ujal Kim Čongun, byl uveřejněn snímek zachycující tehdy pětadvacetiletou Kim Jodžong, která jela na bílém koni se svou tetou z otcovy strany, Kim Kjonghi. Oba koně měli na ohlávce stříbrnou pěticípou hvězdu, znak dynastie Kim i národa, jemuž dynastie vládne. Obě ženy jsou součástí dynastie z Pektusanu: jedna je dcera Kim Ilsonga, „Slunce korejského národa“, druhá je jeho vnučka. Kim Kjonghi byla už dávno známou osobností a déle než dvacet let řídila stranické ministerstvo lehkého průmyslu, Kim Jodžong ještě známá nebyla. Ale jestliže státní média ukazovala mladší sestru úřadujícího nejvyššího vůdce jedoucí na koni ve společnosti tety, bylo to zřetelné sdělení, že oficiální úloha Kim Jodžong v dynastii bude zanedlouho posílena. Snímek také naznačil vazbu mezi oběma ženami: každá z nich byla princezna a sestra Nejvyššího vůdce. Mezi oběma ženami byl stejný rozdíl jako mezi zapadajícím a vycházejícím sluncem: Každý výhonek „Slunce“ jednoho dne dosáhne svého vrcholu a teta patřila do minulé éry. Její mladá neteř svého vrcholu ještě nedosáhla a jeho výšku nikdo neznal.

Další náznak její důležitosti se objevil v říjnu 2019, kdy byli Kim Čongun a Kim Jodžong zachyceni při společné jízdě na koni na horu Pektusan. Tato událost ve své době prošla téměř bez povšimnutí, ale ve 14. kapitole se dostanu k tomu, že to byl jasný náznak a potvrzení plánů na posílení oficiální úlohy Kim Jodžong ve vládě. Pandemie tyto plány jen urychlila.

Pandemie, na rozdíl od hladomoru nebo útoku zahraničního nepřítele, zabíjí prince stejně jako žebráka. Může zabít dokonce i nedotknutelného nositele pláště Pektusanu. Od ukončení korejské války v roce 1953 nečelila severokorejská vládnoucí rodina žádné existenční výzvě: nikdy se nezrodilo lidové povstání, nebo dokonce organizovaný veřejný protest, který by si zasloužil toto označení. Navzdory nesčetným patovým situacím a bojovné rétorice se Severní Korea nikdy nestala cílem útoku Spojených států nebo Jižní Koreje – která se jen bránila před ozbrojenými výpady ze severu. V letech 1965 až 1971 se jižně od demarkační linie a korejského demilitarizovaného pásma a na území Korejské republiky odehrálo více než dva tisíce významných incidentů, při nichž zemřelo 395 příslušníků jednotek OSN.⁴ V letech 1954 až 1992 proniklo ze severu na jih asi 3700 ozbrojených agentů – pětina z nich proklouzla v letech 1967 a 1968, kdy Spojené státy zabředly do války ve Vietnamu, v níž nemohly zvítězit.⁵ 

Ale tichý, neviditelný a smrtící nepřítel jménem covid byl něco, s čím se severokorejský vůdce ještě nikdy nesetkal, a jeho zdraví není z nejlepších. Stejně jako jeho otec a děd i Kim Čongun trpí srdeční chorobou, cukrovkou a obezitou – a to jsou jen choroby, o nichž se ví. Pokud netrpí také falešnými představami, nepochybně věří tomu, že pro případ, že by nemohl sám vykonávat svou funkci, a pro zabezpečení celého národa a bezpečí jeho ženy a malých dětí, musí připravit plán na dosazení své sestry, která je jeho spolehlivou asistentkou.

Skutečnost, že Kim Jodžong je žena, není překážkou vládnutí dokonce ani v přísně patriarchální společnosti ovládané muži, jakou je Korejská lidově demokratická republika. Nejdůležitější ze všeho je její původ. Její matkou byla Ko Jonghi, Kim Čongilova nejoblíbenější manželka, která mu dala tři děti. Mohlo by se zdát, že nejstarší Čongčchol by byl pravděpodobnějším kandidátem nástupnictví jen proto, že je muž, ale jako dědic byl dlouho přehlížen a od otcovy smrti v prosinci 2011 se neobjevil na veřejnosti ve společnosti Kim Čonguna. Nevlastní bratr Kim Čongnam, nejstarší ze sedmi potomků, které Kim Čongil zplodil se čtyřmi ženami, se v únoru 2017 stal obětí spiknutí – byl zavražděn s použitím chemické zbraně na mezinárodním letišti v Kuala Lumpur. Žádná ze tří starších nevlastních sester Kim Jodžong nikdy nezastávala jakoukoli významnou úlohu ve vládě a žádné z nich se nedostalo veřejného uznání.

O samotném Kim Čongunovi se říká, že má tři malé děti. V listopadu 2022 poprvé na veřejnosti ukázal jedno z nich, přibližně desetiletou dceru. Bylo to u příležitosti, která by se nedala nazvat rodinnou – odpálení mezikontinentální balistické střely, která by mohla zasáhnout každou pevninskou část Spojených států. Podle neověřených zpráv se dívka jmenuje Čue a pozoruhodně se podobá matce Ri Soldžu i otci.* Severokorejská státní média uveřejnila několik fotografií Kimovy rodiny – tatínek, maminka, dcera a tetička Jodžong – a radostně chválila let balistické střely. O osm dní později uveřejnila Severní Korea více snímků děvčátka s tatínkem – tentokrát bylo děvčátko oblečeno a nalíčeno podle své matky. Snímky vznikly při nedávném zkušebním odpálení střely, kterou média nazvala „nejúčinnější strategickou zbraní na světě“.⁶

Veřejné představení Kim Čongunovy malé dcery vedlo některé severokorejské pozorovatele k domněnkám, že už byla vybrána jako jeho následnice. Je také možné, že Kim vzal dítě na tuto podívanou jen proto, aby si škodolibě vychutnal demokraticky zvolené politiky ve Washingtonu a Soulu, kteří se musí podřizovat omezením vycházejícím z jejich volebního období. Kimova dcera je symbolem toho, že on si svou moc – na rozdíl od nich – podrží celý život a v pravý čas ji předá svým dětem. Kromě toho Kima muselo napadnout, že pohled na silnou a výkonnou balistickou střelu, která může zasáhnout Spojené státy jadernými hlavicemi, a pohled na otce s dcerou by u jeho protivníků mohl vyvolat podvědomé a rezignované smíření s jeho atomovými zbraněmi: „Očividně mu záleží na dceři. Přece nezahájí jadernou válku. Možná že se časem stane odpovědným správcem jaderných zbraní.“    

V únoru 2023 posadil Kim Čongun svou dceru na čelní místo ke stolu při jedné recepci. Dívka seděla mezi rodiči a jako pozadí rodinné fotografie posloužili generálové ve slavnostních uniformách s mnoha blýskavými medailemi na hrudi. Krátce předtím Kim přišel po červeném koberci a držel dceru za ruku, zatímco jeho žena kráčela krok za nimi. Přítomní hosté v souladu s rituálem tleskali a provolávali slávu. Všichni, kromě jedné ženy, která měla ruce svěšené podél těla a s úsměvem přihlížela. Byla to Kim Jodžong. Byla jedinou osobou v hodovní síni, která nemusela bouřlivě tleskat. O několik dní později seděla malá dívenka vedle Kim Čonguna při noční vojenské přehlídce. V jednom okamžiku položila své malé ruce v černých rukavičkách na tátovu široce se usmívající tvář a ještě tím posílila dojem láskyplného vztahu mezi otcem a dcerou.

I kdyby se Kim Čongun rozhodl, že jeho dcera je jeho nejvhodnější následnicí, bude nějakou dobu trvat, než vyroste a dokáže stejně jako její teta vydat svým jménem formální prohlášení nebo vést delegaci do Soulu či do zahraničí. Mezi sedmi Kim Ilsongovými vnoučaty v přímé dědické linii je to tedy právě nejmladší Jodžong, která je patrně jedinou dědičkou trůnu. Přinejmenším do poloviny 30. let tohoto století. Pokud by došlo k náhlému předání moci, možná se první žena v roli korejské nejvyšší vůdkyně spokojí s úlohou regentky do doby, než její neteř nebo synovec dosáhne plnoletosti, nebo se rozhodne vládnout po celý život – na takovou otázku neznáme odpověď. Ale štiplavě mrazivá zima roku 2013 jí možná poskytla čas k vážnému zamyšlení: její strýc Čang Songtchek působil v předešlých dvou letech jako dočasný zástupce nového a mladého nejvyššího vůdce, ale v zimě toho roku skončila jeho užitečnost a s ní i jeho život. Obvinili jej z toho, že je vlastizrádný kontrarevolucionář a že při formálních událostech svého synovce tleskal „jen vlažně“. Byl zbaven všech svých titulů a popraven. Krátce nato byly digitálně odstraněny všechny jeho fotografie a zmínky o něm ve všech médiích.  

Vzpomínky na zabitého strýce a bratrance možná Kim Jodžong odradí od jakýchkoli nerozvážných činů.

Přinejmenším je Kim Jodžong připravena na úlohu světlonoše mnohem lépe, než byl připraven Kim Čongun 17. prosince 2011, kdy byl pouhé tři týdny po svých osmadvacátých narozeninách a krátce po otcově náhlé smrti na zástavu srdce vržen na trůn. Až do roku 2020 působila Jodžong jako „hlavní cenzor“⁷ – řídila odbor propagandy a agitace, známý také jako odbor informací a publicity Ústředního výboru Korejské strany práce. Označení „odbor“ vytváří zkreslenou představu o moci a dosahu samotného úřadu: je to spíše ministerstvo a jeho úkolem je postarat se o to, aby byl korejský lid správně indoktrinován státní ideologií a zůstal pokud možno bez informací o vnějším světě. Stejný odbor vedl v letech 1967 až 1972 i její otec, když se připravoval na své mocenské postavení.

V roce 2020 převzala Kim Jodžong významnější úkoly a stala se „zástupkyní drahého vůdce“. I nadále šla ve stopách svého otce a fakticky zaujala místo ředitelky odboru organizace a vedení – je to vlastně ústředí politické moci ve státu a dozírá na každodenní rozhodování o klíčových personálních záležitostech včetně vojenských.⁸ Na tomto nejmocnějším odboru rozhodovala Kim Jodžong o politickém sledování, o trestech a pochvalách. Teoreticky mohla rozhodovat o tom, kdo bude sledován, degradován, povýšen, potrestán, odměněn, vyhoštěn, nebo dokonce spoután a popraven na náměstí nebo za zavřenými branami sportovního stadionu. Rozhodující slovo o tom, který vedoucí představitel nebo člen královské rodiny bude zbaven funkce, vrácen do funkce, přinucen spáchat sebevraždu, demonstrativně popraven nebo podlehne atentátu, má stále ještě její bratr, ale ten jí mnoho let pozorně naslouchal a svěřil jí zahraniční politiku. Kim Jodžong v červnu 2020 prohlásila, že dostala zmocnění od „nejvyššího vůdce, strany a státu“, aby řídila postup proti „nepříteli“, to znamená Jižní Koreji, Japonsku, většině Evropy a Spojeným státům.⁹ Jinak řečeno, Kim Jodžong nyní působí jako „nejvyšší zástupkyně“ svého národa – hned po svém bratrovi. Je mocnou vnitrostátní správkyní a tvůrkyní zahraniční politiky.

Spolu s rozvojem její sféry vlivu vzrostla její moc, šíře působnosti a nejvíce také viditelnost. Na začátku roku 2021 se vrátila ke své staré práci na odboru propagandy a agitace a 30. března ostře kritizovala jihokorejského prezidenta Mun Čeina v písemném prohlášení, které podepsala jako „zástupkyně ředitele“ odboru. Jaký byl prezidentův přečin? Před čtyřmi dny se odvážil vznést mírné námitky proti nedávnému testování „nového typu taktické řízené“ severokorejské balistické rakety. Kim Jodžong napsala, že Mun je „papoušek vycvičený v Americe“, který „postrádá elementární logiku a nemá tvář“.¹⁰

Návrat do staré funkce není ani povýšení, ani zařazení na nižší pracovní pozici, ale spíše naznačuje, že sourozenci Kimovi, spokojení s její prací v odboru organizace a vedení – vykonávala vlastně kontrolu nad klíčovými funkcionáři a trestala nežádoucí individua – se chtěli vrátit k úkolu uvést svou dynastii do pořádku tváří v tvář vnějším nepřátelům. Dělali to prostřednictvím veřejných prohlášení, osočování a vyhrožování – včetně vyhrožování jadernými zbraněmi na začátku roku 2022. (Do března roku 2023 vydala Kim Jodžong téměř třicet prohlášení, a každé z nich bylo okořeněné jejím typickým sarkasmem.)  

Později v roce 2021 ji Kim Čongun protlačil ještě výše. V září jmenoval svou sestru do výboru pro státní záležitosti, nejvyššího vládního orgánu a nástupce výboru národní obrany, který vytvořil Kim Čongil.¹¹ Kim Jodžong je vedle svého bratra Kim Čonguna součástí třináctičlenného výboru a získala tak nový oficiální titul, který používá při jednání s hlavami cizích států. Jak již bylo řečeno, tituly a hodnosti mají jen malý vliv na skutečnou dynamiku moci v Severní Koreji. Kim Jodžong byla i tak druhou nejdůležitější osobou ve státu a zůstane jí, i když přestane působit ve zmíněném výboru. Práci ve výboru ukončí, ať už se stane plnoprávnou členkou politického byra Ústředního výboru Korejské strany práce, nebo jen náhradnicí – bratr ji jmenoval v roce 2017 –, nebo bude tohoto postavení zbavena (a kolují fámy, že Kim Čongun to udělal v lednu 2021).¹² 

Stručně řečeno, Kim Jodžong je božská princezna dynastie z Pektusanu a jako taková je imunní vůči nečekaným politickým jmenováním a odvoláním, která u ostatních vedoucích představitelů Korejské strany práce vyvolávají obavy.

Dosavadní chování Kim Jodžong kromě toho naznačuje, že pokud by se někdy stala nejvyšší vůdkyní, byla by možná ještě krutější a nelítostnější než její bratr, otec a děd. Ve svých písemných prohlášeních opakovaně spílala jihokorejskému prezidentovi a nazývala ho „opovážlivým, nestoudným a nepříčetným“, „vystrašeným psem, idiotem“ a „nerozumným mužem, který strčil hlavu do oprátky proamerického přisluhovačství“. V červnu 2020 hrozila přesunem vojenských jednotek do pohraničních oblastí, které byly dříve demilitarizovány.

Kim Čongun tuto hrozbu později v červnu vyloučil, jako by byl tím, kdo zmírňuje svou impulzivní sestru, ale hrozba se stále vznášela, přesně jak bylo zamýšleno, jako psychologická výhrůžka. Vnucovala Jižní Koreji poslušnost.

V novoročním projevu na začátku roku 2018 mluvil její bratr o „jaderném tlačítku“ na svém stole. Severokorejský diktátor je jediný z představitelů jaderných mocností, který není svázán žádnými ústavními kontrolami a brzdami. Kim Jodžong už dříve mluvila o tom, že i ona má prst na onom tlačítku. V dubnu 2022 vyhrožovala první sestra jadernou odvetou, pokud Jih zaútočí jako první. Jestliže jižní vojsko „naruší třeba jen píď našeho území“, varovala, „naše jaderné bojové síly budou muset konat svou povinnost“. „Pokud nastane taková situace,“ pokračovala a používala naprosto zřetelné a bombastické jazykové prostředky, „zahájíme strašlivý útok a jihokorejská armáda bude muset čelit bídnému osudu, který si v ničem nezadá s naprostou zkázou. Toto není jen planá výhrůžka.“¹³ 

Přestože se jihokorejská i západní média rozplývala nad jejím okouzlujícím úsměvem a vystupováním při její návštěvě olympijských her, okolnost, že je žena, nijak nepřispěla k mírnějšímu postoji nebo tendenci k odstranění jaderných zbraní. Předpokládat, že první spoludiktátorka v dějinách lidstva s prstem na jaderném tlačítku je snad spíše ochotná ustoupit od jaderných zbraní jen proto, že je žena, je přinejlepším povýšenecké. Její mládí – další charakteristika, která odzbrojuje její partnery v dialogu – je ve skutečnosti předzvěstí dlouhé vlády ve znamení represí, stejně jako v případě jejího bratra, který se ujal otěží, když mu bylo sedmadvacet let.¹⁴ 

Sedmadvacetiletá Kim Jodžong a faktická vůdkyně mocného oddělení propagandy a agitace chrlila rasistické a sexistické útoky na amerického prezidenta Baracka Obamu a první ženu zastávající prezidentský úřad v Jižní Koreji, Pak Kunhje. V lednu 2023, ve svých pětatřiceti letech, převzala úlohu hlavní mluvčí v souvislosti s ruskou válkou na Ukrajině a obnovila dynamiku studené války. Varovala Spojené státy, že všechny tanky dodané na Ukrajinu, aby bojovaly proti Rusku, budou „spáleny na prach tváří v tvář nezlomnému bojovnému duchu a síle hrdinské ruské armády a lidu“. Dodala, že její národ „bude vždy stát v zákopu s vojáky a lidem Ruska“.¹⁵ 

Spřízněnost její dynastie s Ruskem se zrodila v době, kdy Josif Stalin prohlásil Kim Ilsonga vůdcem uskupení, jež se později stalo severokorejským státem. Později se upevnilo největším riskantním podnikem, jenž měl znovu sjednotit Koreu: ničivou válkou, kterou zahájil její ctižádostivý děd.  

2. kapitola: Dynastie z Pektusanu

1   Zhihua Shen, Xia Yafeng: „Contested Border: A Historical Investigation into Sino-Korean Border Issue, 1950-64“, Asian Perspective, sv. 37. č. 1 (leden-březen 2013), 21.

2   Kim Jong Il’s Birth (1941.2.16), Daily NK, 16. února 2005. https://www.dailynk.com/%EA%B9%80%EC%A0%9 5%EC%9D%BC-%EC%B6%9C%EC%83%9D1941216/.

3   Kim Jong Il, North Korean Political Leader, Encyclopedia Britannica (poslední aktualizace 13. prosince 2021). 

4   Donald S. Zagoria, Young Kun Kim: „North Korea and the Major Powers”, Asian Survey, sv. 15. č. 12 (University of California Press, prosinec 1975), 1019.

5   Fisher, H.: „North Korean Actions, 1950-2007: Controversy and Issues“, Congressional Research Service, 20. dubna 2007. https://www.everycrsreport.com/reports/RL30004. html.  

6   Respected Comrade Kim Jong Un Ha Photo Session with Contributors to Successful Test-fire of New-type ICBM Hwasongpho-17, Korejská centrální zpravodajská agentura, 27. listopadu 2022. https://kcnawatch.org/newstream/1669504036-323166 561/respected-comrade-kim-jong-un-has-photo-session-with-contributors-to-successful-test-fire-of-new-type-icbm-hwasongpho-17/.  

7   Tento výraz poprvé použil můj kolega Joshua Stanton, hlavní autor návrhu prvních sankcí USA vůči Severní Koreji (zákon z roku 2016) a dalších sankcí, které následovaly.

8   Collins, R.: North Korea’s Organization and Guidance Department: The Control Tower of Human Rights Denial (Washington, D.C.: Committee for Human Rights in North Korea, 2019).

9   První místopředsedkyně Ústředního výboru Korejské strany práce vydává prohlášení. Korejská centrální zpravodajská agentura, 13. června 2020.

10 Kim Jodžong: Místopředsedkyně odboru informací a propagandy Ústředního výboru Korejské strany práce vydává prohlášení. Korejská centrální zpravodajská agentura, 30. března 2021.

11 Jung Da-min: What does Kim Yo-jong’s SAC appointment mean? The Korea Times, 1. října 2022. https://www. koreatimes.co.kr/www/
nation/2021/10/103_316335.html.

12 Martin, T. W.: Kim Jong Un Gets a Promotion, Gives His Sister
a Demotion, The Wall Street Journal, 11. ledna 2021. https://www.wsj.com/articles/kim-jong-un-gets-a-promotion-gives-his-sister-a-demotion-11610360602.

13 Tiskové prohlášení místopředsedkyně Ústředního výboru Korejské strany práce Kim Jodžong. Korejská centrální zpravodajská agentura, 5. dubna 2022.

14 Sung-Yoon Lee: The Boy Who Would Be King: Can Kim III Last? The National Bureau of Asian Research, 28. prosince 2011. https://www.nbr.org/publication/the-boy-who-would-be-king-can-kim-iii-last/.

15 Kim Jodžong: Tiskové prohlášení místopředsedkyně Ústředního výboru Korejské strany práce. Korejská centrální zpravodajská agentura, 27. ledna 2023.

* Dennis Rodman, někdejší hvězdný americký basketbalista, v roce 2013 prozradil, že Kim Čongun má dcerku jménem Čue a že mu dovolil, aby ji podržel v náručí. Jenže při pojmenování severokorejských dívek narozených na přelomu tisíciletí se čínský znak „e“ (krása) používá jen vzácně. Podle Ri Hjonsunga, bývalého člena strany elitního původu, může křestní jméno děvčátka ve skutečnosti být Čuun – je to kombinace druhých znaků křestního jména obou rodičů (Ri Soldžu a Kim Čongun) a Čue je možná něžné domácké oslovení.