ANTROPOCÉN:

RECENZE NAŠÍ DOBY

Téhle stránce vydavatelé a knihvazači říkají patitul, protože je na ní sice název knihy, ale ne autorovo jméno nebo podtitul. Patitul kdysi měl při tisku a vázání praktickou funkci, dnes je ale většinou jen na ozdobu. Nikdy jsem nebyl velký fanda patitulů. Kdybych si potřeboval připomenout název, mám ho trvale k dispozici na obálce. Jenže na druhou stranu, ve věku čtení z displejů je nejspíš v knižním oboru anachronismus v podstatě všechno. A já mám moc rád dotek papíru a pohled na tištěné písmo, takže dávám patitulům dvě a půl hvězdičky.

THE ANTHROPOCENE REVIEWED

Copyright © 2021 by John Green

August Sander, Young Farmers, 1914 (gelatin silver print, 23.3 × 17 cm)

on page 278

© Die Photographische Sammlung / SK Stiftung Kultur – August Sander Archiv, Cologne / ARS, NY 2021.

Image courtesy of The J. Paul Getty Museum, Los Angeles

© J. Paul Getty Trust.

Photographs of Otto Krieger and August Klein on pages 282 and 285

© Reinhard Pabst, Montabaur (Germany)

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form.

This edition published by arrangement with Dutton, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Veronika Volhejnová, 2024

ISBN 978-80-242-9969-3

Obsah

ÚVOD

„NIKDY NEPŮJDEŠ SÁM“

TRVÁNÍ LIDSKÉ HISTORIE

HALLEYOVA KOMETA

NAŠE SCHOPNOST ŽASNOUT

JESKYNNÍ MALBY V LASCAUX

VOŇAVÉ SAMOLEPKY

DIET DR PEPPER

VELOCIRAPTOŘI

HUSY BERNEŠKY

PLYŠOVÍ MEDVÍDCI

SÍŇ PREZIDENTŮ

KLIMATIZACE

STAPHYLOCOCCUS AUREUS

INTERNET

AKADEMICKÝ DESETIBOJ

ZÁPADY SLUNCE

VÝKON JERZYHO DUDEKA

TUČŇÁCI Z MADAGASKARU

SAMOOBSLUHY PIGGLY WIGGLY

SOUTĚŽ V POJÍDÁNÍ HOTDOGŮ V NATHAN’S FAMOUS

CNN

HARVEY

YIPS38

AULD LANG SYNE40

GOOGLOVÁNÍ CIZÍCH LIDÍ

INDIANAPOLIS

LIPNICE LUČNÍ

500 MIL INDIANAPOLIS

MONOPOLY

SUPER MARIO KART

SOLNÉ PLÁNĚ BONNEVILLE

KROUŽKOVÉ KRESBY HIROJUKIHO DOIE

ŠEPTÁNÍ

VIROVÁ MENINGITIDA

MOR

ZIMNÍ SMĚS

HOTDOGY V BÆJARINS BEZTU PYLSUR

APLIKACE POZNÁMKY

KLÁVESNICE QWERTY

NEJVĚTŠÍ KOULE BARVY NA SVĚTĚ

PLATANY

„NOVÝ PARTNER“

TŘI SEDLÁCI CESTOU NA TANCOVAČKU

DOVĚTEK

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKY

Mým přátelům, kolegům a spolucestovatelům

Rosianně Halse Rojasové a Stanu Mullerovi

ÚVOD

Můj román Jedna želva za druhou vyšel v říjnu 2017 a já jsem strávil měsíc na propagačním turné ke knize. Po návratu domů do Indianapolis jsem začal razit cestičku mezi stromovou chýší svých dětí a malým pokojíkem, kde já a moje manželka často pracujeme a který podle svého světonázoru nazýváme buď pracovnou, nebo kůlnou.

A nemám na mysli nějakou obraznou cestičku. Byla to skutečná cesta lesem, a abych ji vytvořil, musel jsem vysekat desítky všudypřítomných a invazivních zimolezů, jež dusí většinu střední Indiany, a vykopat břečťan, který se rozlezl úplně všude. Pak jsem cestičku vysypal štěpkou a ohraničil cihlami. Pracoval jsem na ní po celý měsíc deset až dvanáct hodin denně, pět šest dnů v týdnu. Když jsem byl konečně hotový, stopnul jsem si, jak dlouho mi trvá dojít po cestičce od kanceláře k stromové chýši. Padesát osm vteřin. Zabralo mi měsíc vybudovat padesát osm vteřin dlouhou cestu lesem.

Týden po jejím dokončení jsem hledal v šuplíku pomádu na rty, když mě z ničeho nic a bez varování opustila rovnováha. Svět se začal kymácet a točit. Byla ze mě najednou velmi malá lodička na velmi rozbouřeném moři. Oči se mi chvěly v důlcích a začal jsem zvracet. Okamžitě mě odvezli do nemocnice a celé týdny se svět pořád točil a točil. Nakonec mi diagnostikovali labyrintitidu, nemoc vnitřního ucha, která má sice nádherně zvučné jméno, ale jako zážitek bych ji ohodnotil maximálně jednou hvězdičkou.

Zotavování z labyrintitidy znamenalo týdny v posteli, kdy jsem si nemohl číst, koukat na televizi ani si hrát s dětmi. Měl jsem pouze své myšlenky – občas jen loudavě plynuly mátožným nebem a jindy byly tak naléhavé a všudypřítomné, že jsem začínal podléhat panice. Během těch dlouhých nehybných dní se moje mysl vydávala na všechny strany a toulala se minulostí.

Spisovatelky Allegry Goodmanové se jednou zeptali: „Koho byste si přála za autora svého životního příběhu?“ Odpověděla: „Jak to vypadá, píšu si ho sama, ale protože jsem spisovatelka, je celý šifrovaný.“ Mně začalo připadat, jako by někteří lidé byli přesvědčení, že tu šifru znají. Předpokládají, že mám stejné názory jako hrdinové mých knih, nebo mi kladou takové otázky, jako bych tím hrdinou byl. Jeden slavný novinář se mě při interview zeptal, jestli i já mívám při líbání záchvaty paniky stejně jako hrdinka mé knihy Jedna želva za druhou.

Tyhle otázky jsem si vykoledoval tím, že jsem se veřejně přiznal ke své duševní nemoci, ale i tak mě dost vyčerpávalo a poněkud destabilizovalo hovořit o sobě v kontextu svých románů. Při tom rozhovoru jsem odpověděl, že ne, líbání ve mně úzkost nevyvolává, ale panické záchvaty občas mívám a je to hodně děsivý zážitek. A jak jsem mluvil, připadalo mi, jako bych se sám od sebe vzdálil – jako by mi moje já doopravdy nepatřilo, jako by to bylo něco, co prodávám nebo přinejmenším pronajímám výměnou za příznivou publicitu.

A jak jsem se zotavoval z labyrintitidy, uvědomil jsem si, že už dál šifrovaně psát nechci.

V roce 2000 jsem pár měsíců pracoval jako student-kaplan v dětské nemocnici. Byl jsem přihlášený ke studiu teologie a měl jsem v úmyslu stát se episkopálním duchovním, ale ta doba v nemocnici mě od mých plánů odradila. Zkázu, kterou jsem tam viděl, jsem nebyl schopen zvládat. Dodneška ji nezvládám. Místo abych šel na teologii, přestěhoval jsem se do Chicaga a pracoval jsem jako administrativní síla v agenturách zprostředkujících dočasné záskoky, než jsem sehnal práci při zadávání dat pro časopis Booklist, čtrnáctideník knižních recenzí.

Po pár měsících jsem dostal první možnost napsat recenzi sám – jedna redaktorka se mě zeptala, jestli mám rád milostné romány. Řekl jsem, že je zbožňuju, a ona mi dala jeden zasazený do prostředí Londýna 17. století. Během příštích pěti let jsem recenzoval pro Booklist stovky knih – od obrázkové knížky o Buddhovi po sbírky poezie – a během té doby mě žánr recenze začal fascinovat. Recenze v Booklistu byly omezené rozsahem, mohly mít nejvýš 175 slov, takže každá věta musela plnit hned několik funkcí. Recenze musela knihu představit a zároveň ji analyzovat. Chvála musela fungovat v těsném sousedství výtky.

Recenze v Booklistu nezahrnovaly hodnocení v podobě pěti hvězdiček. A proč by měly? Ve 175 slovech můžete potenciálním čtenářům sdělit mnohem víc než jakýmkoli jediným datovým údajem. Pětihvězdičková stupnice se začala v kritikách a hodnoceních používat teprve v posledních několika desetiletích. U filmových kritik se sice občas objevovala už v 50. letech, ale hotely se tak nehodnotily až do roku 1979, a u knížek se její použití rozšířilo, až když ji u uživatelských recenzí zavedl Amazon. Pětihvězdičková stupnice není vlastně určená lidem, ale systémům pro agregaci dat, a proto se stala standardem až v éře internetu. Udělat si obrázek o kvalitě knihy z recenze dlouhé 175 slov představuje pro umělou inteligenci těžký oříšek, kdežto hvězdičkové hodnocení je pro ni ideální.

Je lákavé udělat z labyrintitidy metaforu: chyběla mi rovnováha v životě, a tak mě zničila porucha, při které jsem ztratil rovnováhu fyzickou. Strávil jsem měsíc tím, že jsem vytvářel přímou čáru, a vzápětí mi cosi řeklo, že v životě žádná jednoduchá cesta neexistuje – že to jsou jen labyrinty, které se stáčejí samy do sebe. Dokonce i teď stavím tenhle úvod jako bludiště a vracím se na místa, o nichž jsem se domníval, že jsem z nich už odešel.

Ovšem změnit nemoc v symbol, to je přesně to, proti čemu jsem brojil, když jsem psal knížky Jedna želva za druhou a Hvězdy nám nepřály. Doufám, že OCD a rakovinu jsem v nich zobrazil nikoli jako bitvy, které se dají vyhrát, jako symbolické projevy charakterových vad nebo něco podobného, ale jako nemoci, s kterými je potřeba žít, jak nejlépe to člověk dokáže. Nedostal jsem labyrintitidu, protože by mi vesmír chtěl udělit poučení o rovnováze. Snažil jsem se s ní tedy žít, jak nejlépe to šlo. Za šest týdnů mi bylo výrazně lépe, ale dodneška mě občas postihne záchvat závrati a je to děsivý zážitek. Vím teď – hluboce a vnitřně jako nikdy předtím – že vědomí je dočasné a křehké. A když řeknu, že lidský život je balancování na laně, není to metafora.

Jak jsem se zotavoval, přemýšlel jsem o tom, co podniknu se zbytkem svého života. Znovu jsem začal každé úterý točit video a připravovat každotýdenní podcast se svým bratrem, ale nepsal jsem. Ten podzim a zima byla od mých čtrnácti let nejdelší doba, kdy jsem se nesnažil nic psát pro publikum. Psaní mi chybělo, to asi ano, ale takovým způsobem, jakým se člověku zasteskne po starých láskách.

V roce 2005 jsem opustil Booklist i Chicago, protože moje manželka Sarah se dostala na postgraduální studium do New Yorku. Když dostudovala, přestěhovali jsme se do Indianapolis, kde Sarah nastoupila v Indianapoliském muzeu umění jako kurátorka soudobých sbírek. A žijeme tu dodnes.

V Booklistu jsem toho přečetl tolik, že si ani nevzpomínám, kde jsem poprvé narazil na slovo antropocén, ale muselo to být někdy kolem roku 2002. Antropocén je navrhované označení současného geologického období, v němž lidé výrazně zasáhli do formování planety a její biodiverzity. Nic není lidštějšího než zveličování lidstva, ale v jednadvacátém století skutečně představujeme na Zemi výraznou sílu.

Můj bratr Hank, který svůj profesní život začínal jako biochemik, mi to jednou vysvětlil takhle: „Když jsi člověk,“ řekl mi, „tvůj největší problém jsou druzí lidé. Lidé ti mohou ublížit, na lidech jsi závislý. Ale představ si, že jsi v jednadvacátém století řekou, pouští nebo ledním medvědem. Tvůj největší problém i tak budou lidé. Pořád ještě ti mohou ublížit, pořád ještě jsi na nich závislý.“

Na podzim 2017 byl Hank se mnou na tom knižním turné, a abychom si zkrátili dlouhé přejezdy mezi městy, pokoušeli jsme se jeden druhého trumfnout absurdními googlovými recenzemi nejrůznějších míst, která jsme míjeli. Třeba uživatel jménem Lucas dal národnímu parku Badlands jednu hvězdičku. „Není tam dost hor,“ napsal.¹

Od té doby, co jsem pracoval jako knižní recenzent já, se knižním recenzentem stal každý a předmětem recenzí cokoli. Pětihvězdičková škála se používá nejen na knihy a filmy, ale i na veřejné záchody a svatební fotografy. Lék, který beru na svou obsedantně-kompulzivní poruchu, má na Drugs.com přes 1100 hodnocení s průměrným skóre 3,8. Jedna scéna ve filmové adaptaci mé knihy Hvězdy nám nepřály se natáčela na lavičce v Amsterodamu; ta lavička má teď na Googlu stovky recenzí. (Moje oblíbené tříhvězdičkové hodnocení zní celé takto: „Je to lavička.“)

Jak jsme tak s Hankem uvažovali o všudypřítomnosti pětihvězdičkových hodnocení, vyprávěl jsem mu, že před lety mě napadlo napsat recenzi na husy bernešky.

A Hank prohlásil: „Antropocén… V RECENZÍCH.“

V roce 2014 jsem vážně několik recenzí napsal – tu o husách berneškách, a taky jednu o limonádě Diet Dr Pepper. Začátkem roku 2018 jsem recenze poslal Sarah a zeptal se jí, co si o nich myslí.

V mých knižních recenzích se slovo „já“ vůbec neobjevovalo. Stavěl jsem sám sebe do pozice nezaujatého pozorovatele, který hodnotí zvenčí. Moje první recenze na Diet Dr Pepper a husy bernešky byly napsané podobně – v podstatě to byla non-fiction verze vševědoucího vypravěče píšícího ve třetí osobě. Sarah si je přečetla a upozornila mě, že v antropocénu žádní nezaujatí pozorovatelé neexistují; tady jsou jen účastníci. Vysvětlila mi, že když lidi píšou recenze, sepisují v podstatě svého druhu memoáry – takový zážitek jsem já měl v téhle restauraci, takhle mně tady ostříhali vlasy. V těch 1500 slovech, která jsem napsal o limonádě Diet Dr Pepper, jsem se o své trvalé a hluboce osobní lásce k ní nezmínil ani jednou.

Přibližně ve stejné době se mi začal vracet smysl pro rovnováhu. Znovu jsem si přečetl práci své přítelkyně a mentorky Amy Krouse Rosenthalové, která pár měsíců předtím zemřela. Jednou napsala: „Rada všem, kdo se snaží zjistit, co podniknout se svým životem: VĚNUJTE POZORNOST TOMU, ČEMU VĚNUJETE POZORNOST. To je v podstatě jediná informace, kterou potřebujete vědět.“ Moje pozornost začala být tak roztříštěná a můj svět tak hlasitý, že jsem nevěnoval pozornost tomu, čemu věnuju pozornost. Ale když jsem do recenzí vložil sám sebe, jak mi Sarah navrhla, poprvé za mnoho let jsem začal mít pocit, že se aspoň snažím věnovat pozornost tomu, čemu věnuju pozornost.

Tahle knížka začala původně jako podcast, ve kterém jsem se pokoušel mapovat některé protiklady lidského života, jak je zažívám – jak můžeme být tak soucitní a zároveň krutí, proč jsme jednou tak vytrvalí a jindy si tak rychle zoufáme. Především jsem ovšem chtěl pochopit rozpory lidské síly: jsme zároveň příliš mocní a zdaleka ne dost mocní. Jsme dost mocní, abychom radikálně měnili zemské klima a biodiverzitu, ale ne dost mocní, abychom si vědomě vybrali, jak je měníme. Máme dostatek sil uniknout z atmosféry naší planety. Nemáme jich však dostatek na to, abychom své milované ušetřili utrpení.

Chtěl jsem také psát o některých místech, kde se můj malý život sráží s většími silami antropocénu. Začátkem roku 2020, to jsem podcast připravoval dva roky, se objevila obzvlášť velká síla v podobě nového koronaviru. Začal jsem tedy psát o jediné věci, o které jsem mohl. Uprostřed krize – a píšu vám v dubnu 2021, takže uprostřed té krize stále ještě jsem – nacházím hodně důvodů ke strachu a nářku. Ale vidím také, jak lidé spolupracují, aby sdíleli a šířili to, co se kolektivně dozvídáme, a vidím lidi spolupracovat při péči o nemocné a zranitelné. Ač od sebe oddělení, jsme propojení jeden s druhým. Jak mi správně řekla Sarah, neexistují pozorovatelé, jen účastníci.

Skvělý autor a ilustrátor obrázkových knih Maurice Sendak na konci svého života řekl v pořadu rozhlasové stanice NPR Fresh Air: „Hodně pláču, protože se mi stýská po lidech. Hodně pláču, protože lidé umírají a já tomu nemůžu zabránit. Opouštějí mě a já je miluju tím víc.“

A dále řekl: „Jak stárnu, zjišťuju, že vlastně miluju svět.“

Mně trvalo celý život až doteď, abych se zamiloval do světa, ale v posledních pár letech jsem to začal pociťovat. Milovat svět neznamená ignorovat nebo přehlížet utrpení, lidské ani jiné. Přinejmenším pro mě milovat svět znamená dívat se na noční oblohu a cítit, jak se mi točí hlava z té krásy vzdálených hvězd. Je to vzít do náruče své děti, když pláčou; sledovat, jak se v červnu platany obalují listím. Když mě začne bolet za hrudní kostí a hrdlo se stahuje a do očí mi stoupají slzy, mám chuť uhýbat pohledem před svými city. Mám chuť odvracet je ironií nebo čímkoli jiným, jen abych nemusel skutečně přímo cítit. Všichni víme, jak to končí, když něco milujeme. Ale stejně se chci do světa zamilovat, dovolit mu, aby mě rozloupl. Dokud jsem tady, chci cítit, co se cítit dá.

Sendak rozhovor zakončil těmito slovy – úplně posledními slovy, která kdy na veřejnosti řekl: „Žijte svůj život. Žijte svůj život. Žijte svůj život.“

A tohle je můj pokus to udělat.

„NIKDY NEPŮJDEŠ SÁM“

Je květen 2020 a můj mozek na tohle není stavěný.

Zjišťuju stále častěji, že říkám „to“ a „tohle“, aniž bych jmenoval, aniž bych vůbec potřeboval jmenovat. Ta velmi nezvyklá zkušenost, kterou všichni sdílíme, je tak všudypřítomná, že zájmena ani není třeba ničím doplňovat. Kam se podíváte, bují hrůza a utrpení, a já chci v psaní najít od toho všeho úlevu. Přesto se mi ale dere dovnitř – jako světlo skrz žaluzie, jako povodeň přes zavřené dveře.

Předpokládám, že to čtete v mé budoucnosti. Možná to čtete v budoucnosti tak vzdálené od mojí současnosti, že „tohle“ je už pryč. Vím, že to nikdy úplně neskončí – příští normalita bude jiná než ta předchozí. Ale nějaká příští normalita bude určitě a doufám, že v ní žijete, a doufám, že v ní žiju s vámi.

Zatím ale musím žít v „tomhle“ a hledat útěchu, kde se dá. A tu pro mě představuje v poslední době jedna muzikálová písnička.

V roce 1909 maďarský spisovatel Ferenc Molnár uvedl v Budapešti svou novou hru Liliom. Hlavním hrdinou je Liliom, mladý a často násilnický bouřlivák od kolotočů, který se zamiluje do dívky jménem Julie. Když Julie přijde do jiného stavu, Liliom se pokusí spáchat loupež, aby zajistil svou rozrůstající se rodinu. Jenže akce skončí katastrofou a Liliom zemře. Na šestnáct let skončí v očistci a pak dostane povolení vrátit se na jediný den na zem, aby navštívil svou dospívající dceru Louise.

Liliom v Budapešti propadl, ale Molnár nebyl dramatikem, kterému by scházela sebedůvěra. Pořádal další představení po celé Evropě, a nakonec ve Spojených státech, kde v roce 1921 anglický překlad hry získal dobré kritiky i mírný kasovní úspěch.

Skladatel Giacomo Puccini měl zájem adaptovat hru Liliom v operu, ale Molnár ho mu odmítl prodat práva, protože chtěl, aby „si lidi pamatovali Lilioma jako hru od Molnára, ne jako operu od Pucciniho“. Místo toho prodal ta práva Richardu Rodgersovi a Oscaru Hammersteinovi, dvojici autorů, která právě slavila obrovský úspěch s muzikálem Oklahoma!. Molnár si tím pojistil, že Lilioma znají dnes lidé v podstatě pouze jako muzikál od Rodgerse a Hammersteina, přejmenovaný na Carousel (Kolotoč), který měl premiéru v roce 1945.

Pro tento muzikál napsali Rodgers a Hammerstein písničku „You’ll Never Walk Alone“, tedy „Nikdy nepůjdeš sám/sama“, která se tam zpívá dvakrát – poprvé jako povzbuzení pro čerstvou vdovu Julii po manželově smrti a podruhé po letech na středoškolské promoční slavnosti, kde ji zpívají Louisini spolužáci. Louise sama zpívat nechce – je příliš vyvedená z míry – ale přestože svého otce nemůže vidět, cítí jeho přítomnost a jeho povzbuzení, a nakonec se přece jen pustí do zpěvu.

Text „You’ll Never Walk Alone“ obsahuje jen ty nejbanálnější obrazy: píseň nám radí, abychom „šli dál i ve větru a dešti“, což není zrovna objevné vykreslení bouře. Taky nám doporučuje, abychom „šli dál s nadějí v srdci“, a to mi připadá až agresivně banální. Krom toho hlásí, že „po bouři čeká zlaté nebe a sladká stříbrná píseň skřivana“. Jenže ve skutečnosti se po bouři všude válejí ulámané větve, elektrické vedení je strhané a rozvodněné řeky se rozlévají z břehů.

A přesto mi ta písnička pomáhá. Možná za to může opakování těch slov „jdi dál“. Dva základní fakty lidské existence totiž podle mě jsou: 1) musíme jít dál a 2) nikdo z nás nikdy nejde sám. Možná si připadáme osaměle (popravdě, určitě si budeme připadat osaměle), ale ani v té drtivé izolaci nejsme sami. Ti, kdo jsou daleko nebo nás dokonce opustili, jsou pořád s námi a povzbuzují nás, abychom šli dál, stejně jako Louise při její středoškolské promoci.

Písničku později nazpíval kdekdo, od Franka Sinatry přes Johnnyho Cashe po Arethu Franklinovou. Nejslavnější verzí ale je ta z roku 1963 s kapelou Gerry and the Pacemakers, která stejně jako Beatles pocházela z Liverpoolu, jejím manažerem byl Brian Epstein a nahrával ji George Martin. Pacemakers dostáli názvu své skupiny, změnili rytmus písně, zvýšili tempo, dodali popěvku trochu šťávy a jejich verze se stala ve Velké Británii hitem číslo jedna.

Fanoušci liverpoolského fotbalového klubu skoro okamžitě začali písničku společně zpívat při zápasech. To léto řekl legendární manažer Liverpoolu Bill Shankly zpěvákovi Pacemakers Gerrymu Marsdenovi: „Gerry, hochu, já jsem ti dal fotbalový tým a ty jsi nám dal píseň.“

Dnes tvoří slova „You’ll Never Walk Alone!“ velký litinový nápis nad branou Antfieldu, liverpoolského stadionu. Slavný dánský obránce Liverpoolu Daniel Agger má písmena YNWA vytetovaná na kloubech pravé ruky. Sám jsem byl fanouškem Liverpoolu celá desetiletí² a písnička je pro mě tak spojena s klubem, že když uslyším úvodní tóny, myslím na to, kolikrát jsem ji spolu s ostatními fanoušky zpíval – občas nadšeně, často jako žalozpěv.

Když Bill Shankly v roce 1981 zemřel, Gerry Mardsen mu „You‘ll Never Walk Alone“ zazpíval na pohřbu – a ta píseň zazněla i na pohřbech mnoha dalších osobností s Liverpoolem spojených. Za největší zázrak „You‘ll Never Walk Alone“ považuju to, že se skvěle hodí jako píseň na pohřeb, na středoškolskou promoci i jako triumfální „zrovna jsme porazili Barcelonu v Lize mistrů“. Jak řekl bývalý liverpoolský hráč a manažer Kenny Dalglish: „Funguje při těžkostech a smutku a funguje taky ve chvílích úspěchu.“ Je to píseň o tom, že lidé musejí držet pohromadě, i když se jejich sny rozpadají a hroutí. Je to píseň o bouři i zlatém nebi.

Na první pohled může vypadat zvláštně, že nejpopulárnější fotbalová píseň na světě pochází z muzikálu. Jenže fotbal je divadlo a fanoušci z něj dělají muzikál. Hymna West Ham United se jmenuje „I’m Forever Blowing Bubbles“, tedy „Pořád vyfukuju bublinky“, a na začátku každého zápasu uvidíte tisíce dospělých lidí, jak na tribunách foukají bublinky a zpívají: „Pořád vyfukuju bublinky, vyfukuju do vzduchu hezké bublinky / létají tak vysoko, skoro až k nebi / a pak se vytratí a umřou jako moje sny.“ Fanoušci Manchesteru United si přepracovali „Bojovou hymnu republiky“, vlasteneckou píseň Julie Wardové Howeové z války Severu proti Jihu, a zpívají ji jako „Glory, Glory Man United“. Fanoušci Manchester City zpívají „Blue Moon“, což je hit od Rogerse a Harta z roku 1934.

Všechny ty písničky jsou skvělé proto, že takové jsou i komunity, které je zpívají. Představují vyjádření jednoty ve smutku a jednoty v triumfu: ať už bubliny létají, nebo praskají, zpíváme společně.

„You’ll Never Walk Alone“ je sice kýč, ale nemýlí se. Ta písnička netvrdí, že svět je spravedlivé nebo šťastné místo. Žádá nás jen, abychom šli dál s nadějí v srdci. A přestože ani vy, stejně jako Louise na konci Carouselu, doopravdy nevěříte ve zlaté nebe nebo sladkou stříbrnou píseň skřivánka, stačí začít zpívat. Až skončíte, budete v ně věřit o něco víc.

V březnu 2020 se po internetu šířilo video, ve kterém skupina britských záchranářů zpívá „You´ll Never Walk Alone“ přes skleněnou stěnu kolegům na druhé straně, na jednotce intenzivní péče. Záchranáři se tím snažili své spolupracovníky povzbudit. Anglicky se to řekne encourage a je to výmluvné slovo – slyšíme v něm totiž tu kuráž. I když se naše sny rozpadají a hroutí, pořád můžeme zpěvem dodávat kuráž sobě i druhým.

Dávám „You´ll Never Walk Alone“ čtyři a půl hvězdičky.

TRVÁNÍ LIDSKÉ HISTORIE

Když mi bylo asi devět nebo deset, byl jsem na jednom programu v planetáriu v Orlando Science Center. Moderátor tam celkem bez emocí vysvětloval, že asi za miliardu let bude Slunce zářit o deset procent víc než teď, následkem čehož se pozemské oceány pravděpodobně vypaří. Asi za čtyři miliardy let začne být povrch Země tak horký, že se roztaví. Za sedm nebo osm miliard let se Slunce změní v červeného obra a zvětší se tak, že nakonec pohltí i naši planetu. Všechny stopy našich myšlenek a činů, které snad tou dobou ještě na Zemi zbudou, se ztratí v kouli hořící plazmy.

Děkujeme vám za návštěvu Orlando Science Center. Východ je po levé straně.

Většinu uplynulých pětatřiceti let jsem se z téhle prezentace vzpamatovával. Později jsem se dozvěděl, že mnohé hvězdy viditelné na nočním nebi jsou rudí obři, včetně Arcturu. Rudí obři jsou celkem běžní. Často se stane, že se hvězda zvětší a pohltí dříve obyvatelné solární systémy. Není divu, že si děláme starosti s koncem světa. Světy končí každou chvíli.

Průzkum prováděný roku 2012 ve dvaceti zemích světa odhalil značné rozdíly v tom, kolik procent lidí věří, že ke konci světa dojde za jejich života. Ve Francii to bylo šest procent dotazovaných; ve Spojených státech dvaadvacet procent. Svým způsobem to dává smysl: Francie byla odjakživa domovem hlasatelů apokalypsy – například biskup Martin z Tours napsal: „Není pochyb o tom, že Antikrist je už narozen“. Jenomže to bylo ve čtvrtém století. V Americe mají apokalyptické předpovědi mnohem kratší tradici, počínaje shakerskou předpovědí, že konec světa nastane v roce 1794, po proslulé výpočty rozhlasového kazatele Harolda Campinga, že apokalypsa přijde v roce 1994 – a když se to nestalo, tak v roce 1995. Později Camping oznámil, že konec světa započne 21. května 2011, bude následovat „pět měsíců ohně, síry a moru na zemi, každým dnem budou umírat miliony lidí a všechno vyvrcholí 21. října 2011 konečnou zkázou světa“. Když se ani nic z toho nestalo, Camping prohlásil: „Pokorně uznáváme, že v časování jsme se mýlili,“ ačkoli co si budeme povídat, nikdo, kdo používá královské „my“, ještě nikdy nic neuznal pokorně. Připomíná mi to větu, kterou mi kdysi řekl můj profesor náboženství Donald Rogan: „Nikdy nepředpovídej konec světa. Skoro jistě se spleteš, a pokud by ses náhodou trefil, nebude ti stejně mít kdo pogratulovat.“

Campingova osobní apokalypsa přišla v roce 2013, kdy ve věku 92 let zemřel. Naše obavy z konce světa mají možná zčásti původ ve faktu, že pro každého z nás určitě skončí nášvlastní svět, a to brzo. V tomto smyslu jsou apokalyptické úzkosti pravděpodobně vedlejším produktem neuvěřitelné lidské kapacity pro sebestřednost. Jak může svět přežít smrt svého nejvýznamnějšího obyvatele – to jest moji? Podle mě tu ale hraje roli ještě něco jiného. Že skončíme, to víme zčásti i proto, že tak dopadly jiné živočišné druhy.

„Moderní člověk“, jak nám říkají paleontologové, žije na Zemi asi 250 000 let. Tak dlouho trvá doba, po kterou jsme samostatným druhem. Současní sloni jsou aspoň desetkrát starší než my – historie jejich druhu sahá až do období pleistocénu, který skončil před víc než dvěma a půl miliony let. Alpaky tu už žijí přibližně deset milionů let – čtyřicetkrát déle než my. Hatérie, druh plaza žijící na Novém Zélandu, se na Zemi objevila před přibližně dvěma sty čtyřiceti miliony let. Hatérie jsou tu tisíckrát déle než my. Byly tu ještě dřív, než se superkontinent Pangea začal rozpadat.

Jsme mladší než lední medvědi a kojoti a plejtváci a velbloudi. Jsme také mnohem mladší než mnohá zvířata, která jsme vyhubili, od dronteho – blbouna nejapného – po obřího lenochoda.

Na jaře 2020, pár týdnů poté, co objevení nového koronaviru začalo v USA uzavírat školy a vyprazdňovat obchody s potravinami, mi někdo poslal shrnutí všech mých veřejných zmínek o mém strachu z pandemické infekční choroby. V podcastu Deset věcí, které mě děsí jsem jako jednu z prvních uvedl „globální pandemii nemoci, která bude mít za následek rozpad lidských norem“. O mnoho let dřív jsem ve videu o světové historii spekuloval o tom, co by se mohlo stát, „pokud by se zítra objevila nějaká superbakterie a začala se šířit po všech globálních obchodních trasách“. V roce 2019 jsem v podcastu řekl: „Všichni víme, že nějaká pandemie přijde, a musíme se na to připravit.“ A přesto jsem se nepřipravil nijak. Budoucnost, dokonce i ta nevyhnutelná, mi vždycky připadá neurčitá a mlhavá – dokud k ní nedojde.

Když se zavřela škola, kam chodily moje děti, když jsem vyhrabal masku, kterou jsem si před lety koupil proti vdechování jemných pilin, protože jsem jim stavěl stromový domek; ale dávno předtím, než jsem pochopil skutečný rozsah pandemie, volal jsem svému bratru Hankovi a svěřil se mu, že mám strach. Hank je z nás dvou ten vyrovnanější, ten rozumný, ten klidný. Vždycky byl. Bezvýznamný fakt, že já jsem starší, nikdy nestál v cestě skutečnosti, že ten velký moudrý bratr je Hank. Už když jsme byli malí, zvládal jsem svou úzkost částečně tak, že jsem sledoval Hanka. Můj mozek nedokáže spolehlivě vyhodnotit, zda je vnímané ohrožení skutečné. Podívám se tedy na Hanka, a když vidím, že nepanikaří, řeknu si, že je všechno v pořádku. Kdyby se opravdu něco hrozného dělo, Hank by takovou klidnou sebejistotu zahrát nedokázal.

Řekl jsem tedy Hankovi, že mám strach.

„Jako druh to přežijeme,“ odpověděl trochu přiškrceným hlasem.

 „Jako druh to přežijeme? To je všechno, co mi řekneš???“

Odmlčel se. Slyšel jsem chvění jeho dechu. Takové, jaké on v tom mém slýchal celý náš život. „Jo, to je všechno, co ti řeknu,“ potvrdil po chvíli.

Sdělil jsem Hankovi, že jsem si koupil šedesát plechovek limonády Diet Dr Pepper, abych mohl během lockdownu vypít dvě denně.

A teprve v té chvíli jsem zaslechl ten starý úsměv znamenající „ten můj starší brácha je fakticky číslo“. „Řeknu ti, že na člověka, který si už čtyři desetiletí dělá starosti s příchodem pandemie, víš fakt dost málo o tom, jak taková pandemie probíhá.“

Jedno pravidlo marketingu říká, že prodeje maximalizujete nejlépe tím, že vyvoláte v zákaznících pocit naléhavosti. Megavýprodej brzo končí! Zbývá posledních pár vstupenek! Tyhle komerční hrozby, zvlášť ve věku online nákupů, jsou skoro vždycky fikce. Jsou ale účinné, protože hrají na naše apokalyptické vize: pokud pociťujeme naléhavost nějakého lidského experimentu, možná skutečně začneme něco dělat, ať už zachraňovat duše dřív, než přijde Vytržení, nebo spěšně řešit klimatickou změnu.

Snažím se připomínat sám sobě, že ve čtvrtém století musela Martinovi z Tours jeho eschatologická úzkost připadat stejně skutečná, jako moje současné úzkosti připadají skutečné mně. Před tisícem let byly za předzvěst apokalypsy považovány záplavy a mory, protože nám dávaly nahlédnout do působení sil mnohem větších, než jsme dokázali pochopit. V době, kdy jsem vyrůstal, byly na vzestupu počítače a vývoj vodíkové bomby, a tak lepší apokalyptické hrozby představoval rok 2000 a jaderná zima. Dnes se tyto obavy občas zaměřují na umělou inteligenci vymykající se kontrole nebo na pandemii, která bude ohrožovat celé lidstvo a na niž, jak se ukázalo, naprosto nejsme připravení. Ale moje obavy nejčastěji nabývají podobu klimatické úzkosti nebo eko-úzkosti – což jsou výrazy, které před pár desítkami let vůbec neexistovaly, ale dnes jsou široce rozšířené.

Lidé už představují ekologickou katastrofu. Za pouhých 250 000 let vedlo naše chování k vyhubení mnoha druhů a stavy spousty dalších prudce snížilo. Je to politováníhodné a také čím dál méně nutné. Před tisícem let, kdy jsme vyhubili některé velké savce, jsme pravděpodobně netušili, co děláme. Teď to ale víme. Víme, jak kráčet po zemi lehčeji. Můžeme se rozhodnout používat méně energie, jíst méně masa, vykácet méně lesů. A my si zvolili to nedělat. Výsledkem je, že pro mnoho forem života je apokalypsou lidstvo.

Některé světové názory vyznávají cyklickou kosmologii – například hinduistická eschatologie si představuje řadu cyklů trvajících několik miliard let, během nichž svět prochází cyklem stvoření, údržby a pak rozpadu. V lineárních eschatologiích bývá s koncem světa často ztotožňován konec lidstva, ačkoli náš odchod ze Země pravděpodobně nebude koncem světa, a dokonce ani koncem života na něm.

Lidé představují hrozbu pro svůj vlastní druh i pro mnoho dalších. Ale planeta nás přežije. Popravdě, životu na Zemi možná potrvá jen pár milionů let a vzpamatuje se z nás. Život se vzpamatoval z mnohem vážnějších šoků. Před dvěma sty padesáti miliony let, během permského vymírání, voda u hladiny oceánů pravděpodobně dosáhla teploty 104 stupňů Fahrenheita čili 40 stupňů Celsia. Vyhynulo pětadevadesát procent druhů živých organismů a po dalších pět milionů let pak byla Země „mrtvou zónou“, kde se život téměř nerozvíjel.

Před šestašedesáti miliony let vyhodil náraz asteroidu do výšky oblak prachu tak veliký, že na Zemi možná trvala tma celé dva roky, což v podstatě zarazilo veškerou fotosyntézu a vedlo k vyhynutí pětasedmdesáti procent suchozemských zvířat. V porovnání s takovými katastrofami prostě nejsme tak významní. Až s námi Země bude hotová, řekne si nejspíš něco jako: „No, ty lidské neštovice nebyly nic příjemného, ale aspoň že jsem nedostala syndrom velkého asteroidu.“

Evolučně nejtěžší bylo dopracovat se od prokaryotických buněk k eukaryotickým a pak od jednobuněčných organismů k mnohobuněčným. Země je stará asi čtyři a půl miliardy let, což je takové časové období, o jakém si prostě pojem udělat nedokážu. Pojďme si místo toho historii Země představit jako jeden kalendářní rok. Vznik Země by byl 1. leden a dnešek pak 31. prosinec ve 23:59. První život na Zemi se objevuje kolem 25. února. Fotosyntetické organismy se poprvé objevují koncem března. Mnohobuněčný život přichází až někdy v srpnu nebo září. První dinosauři, třeba eoraptor, se objevili asi před dvěma sty třiceti miliony lety, což je v našem kalendářním roce 13. prosince. Meteorit, který způsobil vyhynutí dinosaurů, dopadl na Zemi kolem 26. prosince. A Homo sapiens do příběhu vstupuje až 31. prosince ve 23:48.³ 

Nebo jinak řečeno: Zemi trvalo asi tři miliardy let, než se dopracovala od jednobuněčného života k mnohobuněčnému. Méně než sedmdesát milionů trvalo dostat se od Tyrannosaurarexe k lidem, kteří dovedou číst, psát, vykopávat zkameněliny, odhadovat časovou osu života a dělat si starosti s tím, že ten život skončí. Pokud se nám nějak nepovede vyhubit veškerý mnohobuněčný život na planetě, Země nebude muset začínat od začátku a všechno bude v pořádku – přinejmenším do chvíle, kdy se oceány vypaří a planetu pohltí Slunce.

Jenže to už tady nebudeme ani my, ani naše kolektivní a sebraná paměť. Myslím, že částečně mě na konci lidstva děsí právě zmizení těch vzpomínek. Jsem přesvědčený, že pokud v lesích padne strom a není tam nikdo, kdo by ho slyšel, vydá nějaký zvuk. Ale pokud tu nebude nikdo, kdo by si pouštěl nahrávky Billie Hollidayové, ty písně už skutečně žádný zvuk nevydají. Stvořili jsme mnoho utrpení, ale také mnoho jiného.

Vím, že svět nás přežije – a určitým způsobem bude pak i živější. Bude se ozývat víc ptačích písní. Všude se bude toulat víc různých tvorů. Víc rostlin se prodere popraskaným asfaltem a znovu vrátí divočině planetu, kterou jsme si zformovali ke svému obrazu. Představuju si kojoty spící v rozvalinách domů, které jsme si postavili. Představuju si naše plasty, které moře vyplavuje na pláže stovky let po tom, co odejde poslední z nás. Představuju si, jak se můry, které už nebudou mít žádná umělá světla, k nimž by létaly, znovu obrátí k Měsíci.

Trochu mě utěšuje vědomí, že život bude pokračovat dál i bez nás. Tvrdím ale, že když naše světlo zhasne, bude to největší tragédie Země. Vím sice, že lidé mají sklon k velikášství, domnívám se však, že jsme zdaleka ta nejzajímavější věc, která se na Zemi kdy stala.

Je snadné zapomínat, jak úžasní jsou lidé, jak zvláštní a krásní. Prostřednictvím fotografie a umění viděl každý z nás věci, které na vlastní oči vidět nemůže – povrch Marsu, bioluminiscenční ryby v hloubi oceánu, dívku ze 17. století s perlovou náušnicí. Prostřednictvím empatie jsme cítili věci, které bychom jinak cítit nemohli. Skrze bohatý svět představivosti jsme spatřili malé i velké apokalypsy.

Jsme jediná součást známého vesmíru, která ví, že je to vesmír. Víme, že kroužíme okolo hvězdy, která nás jednoho dne pohltí. Jsme jediný živočišný druh, který ví, jak dlouho trvá jeho historie.

Složité organismy se obvykle udrží po kratší dobu než jednoduché. A lidstvo se musí vypořádat s obrovskými výzvami. Musíme najít způsob, jak přežít sami sebe – jak žít dál ve světě, kde jsme dostatečně mocní, abychom zahřáli celou planetu, ale ne dost mocní, abychom s tím zahříváním přestali. Možná budeme muset dokonce přežít své vlastní zastarání, když se technika naučí dělat dost těch věcí, které dnes děláme, lépe než my. Ale máme větší šanci vyřešit své nejhorší problémy, než jakou jsme měli před stoletím nebo před tisíciletím. Lidé mají dohromady větší mozkovou sílu než kdy dřív a k dispozici víc zdrojů a víc znalostí nashromážděných našimi předky.

A jsme taky šokujícím, pitomým způsobem úporní. První lidé pravděpodobně používali k lovu a rybaření mnoho strategií, ale nejobvyklejší byla vytrvalost. Při vytrvalostním lovu predátor spoléhá na své stopovací schopnosti a čirou úpornost. Pronásledovali jsme svou kořist celé hodiny a pokaždé, když nám utekla, šli jsme za ní; pak nám zase utekla a my jsme šli za ní; a ona znovu utekla, a tak dál, dokud kořist nezačala být tak vyčerpaná, že dál nemohla. Tak se stalo, že jsme desítky tisíc let jedli tvory rychlejší a silnější než my.

My. Prostě. Pokračujeme. Pořád. Dál. Obsadili jsme sedm kontinentů včetně toho, který je na nás celý příliš studený. Plavili jsme se přes oceány k zemím, které jsme neviděli, a ani jsme nemohli vědět, že je najdeme. Jedno z mých oblíbených slov je houževnatost. Miluju houževnatou snahu a houževnaté úsilí a houževnaté odhodlání. V angličtině je tohle slovo odvozené od psů – doggednes. Nic proti tomu, psi houževnatí jsou, ale stejně by se to slovo mělo spojovat spíš s člověkem. Humaned by asi bylo přesnější než dogged. Houževnatý jako člověk.

Většinu svého života jsem věřil, že jsme ve čtvrté čtvrtině lidské historie a možná v jejích posledních dnech. V poslední době jsem ale došel k přesvědčení, že takové zoufalé myšlenky jen zhoršují naše už tak malé šance na dlouhodobé přežití. Musíme bojovat, jako by bylo za co, jako by lidstvo za takový boj stálo – prostě protože to tak je. Proto jsem se rozhodl věřit, že se neblížíme k apokalypse, že konec nepřichází a že najdeme způsob, jak nadcházející změny přežít.

„Změna,“ napsala Octavia Butlerová, „je jediná nevyhnutelná, neodolatelná a vytrvalá realita vesmíru.“ A kdo jsem já, abych tvrdil, že jsme se už měnit přestali? Kdo jsem já, abych prohlásil, že Butlerová neměla pravdu, když napsala „Osudem pozemského semene je zapustit kořeny mezi hvězdami“? V poslední době jsem se rozhodl věřit, že naše vytrvalost a schopnost přizpůsobení nám dovolí měnit se spolu s vesmírem ještě hodně, hodně dlouho.

Historie „moderního“ lidstva zatím trvá pouhých 250 000 let, a tak je těžké dát jí víc než jednu hvězdičku. Ale přestože mě bratrova slova původně vyvedla z míry, v poslední době si uvědomuju, že si je opakuju a věřím jim. Měl pravdu. Má ji vždycky. Jako druh přežijeme tohle i spoustu dalších věcí.

A tak v naději a v očekávání dávám trvání lidské historie čtyři hvězdičky.

HALLEYOVA KOMETA

Jednou z přetrvávajících záhad Halleyovy komety je to, že nikdo neví, jak se její jméno má vlastně správně psát. Kometa je totiž pojmenovaná po astronomovi, který své vlastní příjmení psal střídavě jako Hailey, Halley a Hawley. Myslíme si, že v dnešní době se jazyk hodně mění s nástupem emoji a se změnami významu slov jako třeba tunel nebo limonáda, ale přinejmenším vlastní jméno napsat umíme. Budu jí říkat Halleyova kometa a omlouvám se všem Haileyům a Hawleyům mezi námi.

Je to jediná periodická kometa, kterou lze pravidelně ze Země vidět pouhým okem. Svou oběžnou dráhu kolem Slunce v podobě dlouhé elipsy urazí za sedmdesát čtyři až sedmdesát devět let, a tak Halleyova kometa na pár týdnů ozáří oblohu jednou za slušně dlouhý lidský život. Nebo dvakrát za lidský život, pokud si to dobře načasujete. Americký spisovatel Mark Twain se například narodil, právě když kometa zářila na obloze Missouri. Čtyřiasedmdesát let nato napsal: „Přišel jsem sem s Halleyovou kometou v roce 1835. Příští rok se vrátí a já očekávám, že s ní odejdu.“ A také se to stalo, zemřel v roce 1910, když se Halleyova kometa znovu objevila. Twain měl sakra smysl pro stavbu příběhu, zvlášť co se týče memoárů.

Sedmdesát šest let nato se kometa vrátila, koncem zimy roku 1986. Bylo mi osm. Tenhle návrat komety byl, abych citoval Wikipedii, „nejnepříznivější, jaký historie zaznamenala“, protože byla mnohem dál od Země než obvykle. Vzdálenost komety společně s obrovským nárůstem umělého osvětlení znamenala, že na mnoha místech nebyla „Halley“ pouhým okem vůbec vidět.

Žil jsem tenkrát na Floridě, v Orlandu, ve městě, které vrhá k nočnímu nebi spoustu světla. Ale ten víkend, kdy byla kometa nejjasnější, jsme s tátou vyrazili autem do Národního lesa Ocala, kde naše rodina vlastnila malý srub. A na konci dne, který dosud považuji za jeden z nejlepších ve svém životě, jsem spatřil kometu dalekohledem, jímž táta pozoroval ptáky.

Lidstvo možná už před tisíci let vědělo, že Halleyova kometa se vrací. V talmudu je zmínka o „hvězdě, která se objevuje jednou za sedmdesát let a působí, že lodi na moři bloudí“. Jenže tenkrát bylo celkem běžné, že lidé časem zapomněli, co už jednou věděli. A když tak o tom přemýšlím, možná nejen tenkrát.

V každém případě Edmond⁴ Halley si v roce 1682 všiml, že kometa, kterou pozoroval, se zdá mít podobnou dráhu jako komety hlášené v roce 1607 a 1531. Čtrnáct let nato Halley dosud o kometě přemýšlel a napsal Isaaku Newtonovi: „Jsem stále více přesvědčen, že tuto kometu jsme od roku 1531 spatřili už třikráte.“ Halley potom předpověděl, že kometa se vrátí v roce 1758. Stalo se to a od té doby nese jeho jméno.

Protože se v historii velmi často soustřeďujeme na významné činy a objevy jednotlivců, je snadné zapomenout, že změny lidského poznání pohánějí rozsáhlejší systémy a historické síly. Je například pravda, že Halley správně předpověděl návrat komety, ale jeho kolega a současník Robert Hooke už vyjádřil „velmi nový názor“, že některé komety se mohou vracet. Dokonce i když necháme stranou fakt, že periodické komety možná znal už talmud, začaly přibližně ve stejnou dobu podobné myšlenky napadat i jiné pozorovatele oblohy. Evropa 17. století – která měla nejenom Newtona a Hookea, ale také Boyla a Galilea a Gascoigna a Pascala – zažila tolik důležitých vědeckých a matematických průlomů nikoli proto, že by lidé narození v té době a na tom místě byli výjimečně chytří, ale protože začínal vznikat analytický systém vědecké revoluce a protože instituce jako Královská společnost umožňovaly vzdělaným elitám účinněji se od sebe navzájem učit. Navíc Evropa byla také náhle a dosud nevídaně bohatá. Není náhoda, že vědecká revoluce v Británii se časově shodovala s posílením britské účasti na atlantickém obchodu s otroky a s rostoucím bohatstvím z kolonií a otrocké práce.

Musíme se tedy snažit vzpomínat na Halleyho v kontextu – ne jako na osamělého génia, který se zničehonic narodil do mydlářské rodiny a objevil kometu, ale jako na všeobecně zvídavého a pátravého člověka, který byl stejně jako my ostatní „bublinkou v přílivové vlně impéria“, jak to tak výstižně vyjádřil Robert Penn Warren.

I tak byl ale Halley nesmírně chytrý. Jeden příklad jeho laterálního myšlení, jak ho popisují John a Mary Gribbinovi ve své knize Out of the Shadow of a Giant (Ze stínu obra): když byl požádán, aby vypočítal rozlohu území všech anglických okresů, vzal Halley „velkou mapu Anglie“ a vystřihl z ní největší úplný kruh, jaký mohl. Ten kruh představoval území o průměru 69,33 mil. Pak zvážil jak kruh, tak úplnou mapu a došel k závěru, že když mapa váží čtyřikrát víc než kruh, je rozloha Anglie čtyřikrát větší než plocha kruhu. Jeho výsledek se pouze o jedno procento lišil od soudobých výpočtů.

Halleyho polyhistorská zvídavost způsobila, že seznam jeho úspěchů vypadá jako vystřižený z románu od Julese Verna. Vymyslel něco jako potápěčský zvon, ve kterém se dalo sestoupit k potopené lodi a pátrat po pokladu, vytvořil jeden z prvních magnetických kompasů a přišel s mnoha důležitými poznatky o magnetickém poli Země. Vydal nesmírně vlivný spis o hydrologickém cyklu Země. Překládal pozorování arabského astronoma z 10. století Al-Battáního o zatměních a na základě jeho práce dokázal, že oběh Měsíce se zrychluje. Vytvořil také první úmrtnostní tabulku, která otevřela cestu ke vzniku životního pojištění.

Halley také osobně financoval vydání tří svazků Newtonových Principií, protože špičková anglická vědecká instituce, Královská společnost, „zbrkle vyhodila celý svůj nakladatelský rozpočet na historii ryb“, podle historičky Julie Wakefieldové. Halley okamžitě pochopil, jak významná kniha Principia jsou – dnes je považována za jednu z nejdůležitějších vědeckých knih v historii vůbec⁵. „Nyní jsme byli skutečně pozváni k tabuli bohů,“ prohlásil o knize Halley. „Omyly už pochybující lidstvo neutlačují svou temnotou.“

Samozřejmě že ani Halley neměl pravdu vždycky. Omyly svou temnotou pochybující lidstvo utlačovaly dál (a činí to dodnes). Halley například, zčásti na základě Newtonových chybných výpočtů hustoty Měsíce, tvrdil, že uvnitř naší Země je druhá Země, která má vlastní atmosféru, a možná i obyvatele.

Když se Halleyova kometa objevila v roce 1986, přístup vědecké revoluce k získávání znalostí se ukázal být tak úspěšný, že dokonce i třeťáci jako já věděli, že Země se skládá z vrstev. Ten den v Národním lese Ocala jsme s tátou vyráběli lavičku tak, že jsme přitloukli tlusté trámky na kusy rozřezané klády. Nijak zvlášť náročná tesařina to nebyla, ale přinejmenším v mých vzpomínkách to trvalo většinu dne. Pak jsme rozdělali oheň, opekli si na něm buřty a čekali, až se pořádně setmí – nebo alespoň tak, jak se na střední Floridě v roce 1986 setmít mohlo.

Nevím, jak vám vysvětlit, jaký význam pro mě ta lavička měla, jak moc pro mě bylo důležité, že jsme s tátou něco společně vyrobili. Ale tu noc jsme vedle sebe seděli na své lavičce, kam jsme se jen taktak vešli oba, podávali jsme si dalekohled a dívali se na Halleyovu kometu, bílou šmouhu na černomodrém nebi.

Rodiče ten srub prodali skoro před dvaceti lety, ale nedlouho předtím jsem tam strávil víkend se Sarah. Zrovna jsme spolu začali chodit. Dovedl jsem ji k lavičce, která tam dosud stála. Tlusté nohy byly prolezlé termity a trámky se zkřivily, ale ještě nás udržela.

Halleyova kometa není monolitická kulatá miniplanetka letící vesmírem, jak jsem si představoval. Je to shluk mnoha balvanů přibližně ve tvaru burského oříšku – „špinavá sněhová koule,“ jak to popsal astronom Fred Whipple. Celkově je ta špinavá sněhová koule – jádro Halleyovy komety – šestnáct kilometrů dlouhá a osm široká, ale ohon ionizovaných plynů a prachových částic se může táhnout vesmírem skoro sto milionů kilometrů. V roce 837 n. l., když kometa prolétla mnohem blíž k Zemi než obvykle, táhl se její ocas přes víc než polovinu našeho nebe. V roce 1910, když umíral Mark Twain, Země dokonce ohonem komety prošla. Lidé si kupovali plynové masky a protikometové deštníky, aby je proti plynům komety chránily.

Ve skutečnosti nás ovšem Halleyova kometa nijak neohrožuje. Je přibližně stejné velikosti jako objekt, který zasáhl Zemi před šestašedesáti miliony let a způsobil vyhubení dinosaurů a mnoha dalších druhů, ale není na kolizní dráze se Zemí. I tak ovšem bude Halleyova kometa v roce 2061 víc než pětkrát blíž k Zemi, než byla v roce 1986. Na nočním nebi bude jasnější než Jupiter nebo kterákoli hvězda. Mně bude tou dobou třiaosmdesát – když budu mít štěstí.

Kdybychom měřili čas v „Halleyích“ a ne letech, začne historie vypadat jinak. Když nás kometa navštívila v roce 1986, táta donesl domů osobní počítač – první v naší čtvrti. Předchozí Halley doprovázela uvedení první filmové adaptace Frankensteina. Ještě o jeden návrat dřív se Charles Darwin právě plavil na palubě HMS Beagle. Ještě o jeden návrat dřív Spojené státy jako stát dosud neexistovaly. A při předchozím vládl ve Francii Ludvík XIV.

Nebo ještě jinak: v roce 2021 jsme pět lidských životů vzdáleni od stavby Tádž Mahalu a dva lidské životy vzdálení od zrušení otroctví ve Spojených státech. Historie, stejně jako lidský život, je zároveň neuvěřitelně rychlá a zoufale pomalá.

Z budoucnosti se dá předvídat jen velice málo. Ta nejistota mě děsí, stejně jako děsila ty přede mnou. Jak napsali John a Mary Gribbinovi: „Komety byly archetypální nepředvídatelný jev. Objevovaly se zcela bez varování a v 18. století vyvolávaly předsudečnou hrůzu ještě víc než zatmění.“

Samozřejmě dosud nevíme skoro nic o tom, co přijde – jak pro nás jako jednotlivce, tak pro nás jako druh. Možná proto mi připadá tak útěšné, že víme, kdy se Halleyova kometa vrátí. A že se tak stane, ať už tu budeme a uvidíme ji, nebo ne.

Dávám Halleyově kometě čtyři a půl hvězdičky.