Copyright © L. B. Arling, 2024

Cover Illustration © Jiří Arbe Miňovský, 2024

Illustration © Jiří Arbe Miňovský, 2024

Cover Art © Jiří Arbe Miňovský, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0178-7 (print)

ISBN 978-80-278-1407-7 (ePub)

ISBN 978-80-278-1408-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1409-1 (pdf)

Věnováno Riwen, která se stala světlem mého života, a věnováno osudu lidstva.

Kéž jednou vzlétneme skutečně až ke hvězdám.

Od pradávných dob existuje boj mezi dvěma principy vesmíru. Podle toho prvního je v prostoru příliš málo hmoty a s věkem vesmíru bude i toho mála, co máme k dispozici, ubývat. Jiný život na stejné úrovni je tak zbytečná konkurence. Vesmírný prostor proto ovládá princip Velkého filtru, kdy dostatečně vyvinutá civilizace nestrpí ve své sféře vlivu žádného konkurenta a preventivně vše živé likviduje. Proti tomuto principu však existuje opozice v podobě principu Shanai, principu spojení různorodého života proti větší překážce za účelem jejího zdárného zdolání. A princip Shanai si našel svou cestičku na Zemi…

Část první

Kapitola první

Byl večer.

Většina lidí zaparkovala zadky uvelkých plazmových televizí aládovala do sebe přemaštěné smažené večeře. Pár puberťáků trávilo poslední víkendový večer vparku asnažilo se opít lahví levného vína. Jinak byl všude klid. Tedy všude, až na dům Adama Lobkowitze.

Přecházel nervózně po tmavém pokoji asnažil se uklidnit. Jeho drahá paní seděla vkřesle uskomírajícího ohně vkrbu ana malém dřevěném konferenčním stolku přepočítávala úspory. Zvedlejšího pokoje se ozývalo tlumené dětské kňourání.

Adam se prudce otočil azděšeně se podíval na svou ženu. „Co když mu to nebude stačit?“

Vodpověď se ozvalo chladné,pravidelné zaklepání na dveře. Oba rodičové zcepeněli strachem na dobrých deset vteřin. Pohlédli jeden na druhého. Už nebylo cesty zpět.

Adam se vydal ke dveřím. Každý krok doprovázelo zlověstné vrzání podlahy. Vkrbu začalo praskat aoheň znovu olizoval polínka, jako by bylo čerstvě přiloženo.

Vzal za kliku apro jistotu ustoupil dozadu.

Ve tmě viděl jen obrysy postavy zahalené včerném. Ozval se hluboký, zvučný hlas.

„Pan Adam Lobkowitz?“

„A… ano?“ zakoktal Adam.

„Jsem tu vTÉ záležitosti. Máte peníze?“ postava natáhla ruku. Ke dveřím přiskočila paní domu avtiskla mu bankovky do ruky.

„Je to přesně?“

„Je,“ pípla paní.

„Dobře, tak mi ukažte jeho pokoj. Já se zatím nachystám,“ přikývla postava abez bázně vstoupila do domu Lobkowitzových. Odložila si plášť ačerný kovbojský klobouk na křeslo. Obyvatelé domu si tak konečně mohli prohlédnout svého netradičního hosta. Byl to starší, trošku zanedbaný, ale charismatický muž. Promnul si vousy anasadil si černé kožené rukavice. „Máte tu teplo,“ pronesl tichým nesmlouvavým hlasem.

„A… ano,“ raději souhlasil Adam.

„Neměli byste rybízový džus?“

„Jen pomerančový!“ vyjekla úzkostlivě Adamova žena.

„To postačí. Kde je pokoj?“ pronikavým pohledem se zadíval na oba nešťastné rodiče.

Nebyli schopni odpovědět. Po chvíli Adam jen natáhl ruku aukázal na dveře, ze kterých se linul tichý přerušovaný pláč.

Muž přikývl, přistoupil ke dveřím aotevřel je. Pláč zesílil. Uvnitř byla ještě větší tma. To však profesionálovi, jakým bezesporu za ty roky byl, nemohlo vadit. Všechny dětské pokojíčky jsou skoro stejné. Lehce prokličkoval mezi hračkami na zemi apevně se opřel orám malé dětské postýlky. Zhluboka se nadechl anahmatal hlavičku dítěte.

Oba rodiče se krčili ve dveřích abez dechu sledovali situaci. Už chtěli mít celou tu operaci vpoklidu za sebou.

Muž nahmatal druhou rukou drobné bříško. Dítě na okamžik přestalo plakat.

„Tak jdeme na to,“ zklidnil se muž aspustil. „Budeš žít život plný lásky izklamání. Ale vždy vše překonáš avyjdeš ztoho lépe než na začátku. Vezmeš si bývalou političku, která tě bude komandovat, ale ty budeš při jejím sekýrování šťastnej aspokojenej jako správnej podpantoflák.“

„No dovolte?“ vypískl Adam. Hned si ale uvědomil svou opovážlivou chybu astáhl se oněco víc za futra.

„Dominance vlásce je za příplatek,“ zašeptal muž apokračoval. „Budeš mít tři děti. Jedno bude kripl, ale to nevadí, stejně zemře při autonehodě na přechodu utakový tý malý kavárny vcentru. Budou mu dva roky. Bohužel přijdete okočárek. Ten by se vám hodil. Ceny poletí nahoru tak rychle, že bankéři nestačí připisovat na bankovky nuly, takže budete muset koupit nějakej aušus ve slevě vTesku. Pak se vám narodí dvojčata, pro které bude moc malej. To jednoho nasere, že? Každopádně, bude to kluk aholka. Nemůžu říct, jací budou, obgenerační úprava osudu je nadstandard. Ty pak protrpíš jejich pubertu abudeš šťastnej. Až se ekonomická situace uklidní, postavíš si chalupu, kterou ti děcka budou demolovat na soukromých pitkách. Nakonec vypadnou zdomu aty si budeš užívat podzim života stou tvou političkou aještě sRadkou, účetní ztvé firmy na magnetické sklo, co vynalezneš. Ta tvá mařka, myslím političku, se začne doma vpřepychu nudit, atak ti vyluxuje kapsy na kampaň adostane se do městskýho zastupitelstva. Domákne se, že brousíš jinou, arozvede se stebou. Přijdeš ofirmu abudeš starej aopuštěnej dezolát. Děti se na tebe naserou, žes rozbil rodinu.

Tady bych tě normálně zabil, ale tvý rodiče zaplatili za to, že se dožiješ devadesátky. Prodáš teda všechen majetek aodstěhuješ se na druhou stranu města. Koupíš si malý byt abudeš doufat, že vyžiješ zúspor do důchodu. Žádnej ale nepřijde aúspory ti při tý hrozivý inflaci vystačí tak maximálně na pytlík rohlíků apár koleček vysočiny. Skončíš vsedmdesáti šesti na ulici bez peněz, bez rodiny abez střechy nad hlavou.“

Muž se otočil na rodiče ve dveřích. „Nemáte ten džus? Mám sucho vústech.“

Paní se odvážila podat mu sklenici.

Ihned ji celou vypil.

„Díky!“ dovolil si náznak úsměvu. „Mimochodem, omlouvám se za tu mluvu. Když se napojuji na osud, ozývají se mé původní přirozenosti aprastarý zemitý charakter. Při sudbě se jeden takříkajíc odkope, jestli mi rozumíte,“ mrknul na ně šibalsky očkem apak se otočil zpět ke svému klientovi. „Kde jsem to přestal? Ach, ano. Na ulici potkáš Bětku, bývalou kurvu, která tě naučí různejm fíglům. Deset roků budete brázdit ulice, souložit na lavičkách vparku ašňupat perník. Nakonec to tvý srdce nevydrží askončíš vnemocnici na smrtelný posteli. Dozví se otom ti tvý parchanti, atak se konečně ukážou, protože už taky budou mít fakany apochopí to peklo. Zaplatí ti transplantaci srdce asyn si tě vezme domů. Prožijete báječný dva roky. Budete chodit na ryby atak, ale pak začneš senilnět. To budou následky po tý pardubický jízdě. Ještě bych ti pár roků klidnýho života dopřál, ale tvejm rodičům došly prachy, takže den po devadesátých…,“ podíval se na sklenici džusu, „…ale co! Den po devadesátých narozeninách senilita zmizí, vyhraješ vloterii dvacet milionů aodjedeš ise synem na cestu kolem světa. Za jeden apůl roku tě vIndii rozdupe slon, když spadneš při sloní házené ze sedla.“

Muž se obrátil na rodiče alehce se usmál. „Džus mi chutnal, děkuju.“

„Nemáte zač,“ pípl Adam.

„Kdybyste ještě potřebovali služby námezdní sudičky, dejte vědět. Ale jestli si vás dobře pamatuju, paní Lobkowitzová, rozená Loštická, nebude to potřeba. Hezký zbytek neděle,“ rozloučil se pán, vzal si klobouk akabát zkřesla azamířil do temné noci.

Kdysi dávno by zkrátka použil svou magickou sílu arozplynul se voblaku dýmu, avšak ioblaka se musejí řídit fyzikálními zákony avjednadvacátém století je metro zkrátka daleko praktičtější než chytat teplé proudy ve dvoukilometrové výšce adoufat, že vás nenabere turbína kolem letícího letadla. Nastoupil tedy do téměř prázdného vagonu azkoumavě jej projel chladným, pronikavým pohledem.

„Ukončete výstup anástup. Dveře se zavírají. Příští stanice Moravské náměstí,“ ozvalo se zreproduktorů avlak sebou jemně škubnul. Muž však pohyb ani nezaregistroval. Jeho pozornost teď poutal mladík skapucí sedící na opačné straně vagonu. Dělal, že se věnuje displeji svého mobilu, ale ve skutečnosti jej používal jako zrcátko, kterým tajně sledoval okolí. Bylo sním silně spjaté předivo osudu.

Muž si poupravil límec kabátu avolným, klidným krokem přistoupil kmladíkovi. Jemně si odkašlal.

„Mladý muži,“ oslovil ho chladně atiše. „Máte veliké štěstí, že je vám více jak rok. Jinak bych vám nechal vyrašit nádor ušišinky. Slintající zelenina by nebohé starce určitě neohrožovala.“

Přistižený mladík na něj vyvalil oči apootevřel ústa.

„No jen se nediv! Chtěl jsi mě okrást otěch sto tisíc, co mám tady vkapse.“

„Ale já přece nemůžu věď…“

„Ano, správně,“ přerušil ho aznatelně zvýšil hlas. „Nemůžeš vědět nic, protože jsi jen zgorily vzešlý zlodějský primitiv!“ Pak se zarazil aještě jednou prolétl vagon pohledem. Měl neuvěřitelnou kliku. Rázně píchl prstem směrem kmladé paní svírající vdlaních madlo kočárku.

„Madam, jak staré je vaše dítě?“ zeptal se hlasem hrobníka závislého na doutnících.

„Dcerka má šest měsíců,“ špitla.

„Výborně. Už jste přemýšlela, co bude tady váš potomek dělat vdospělosti?“

„Na to je snad ještě brzy, nebo není?“ zamračila se mladá matka.

„Stím si troufám nesouhlasit. Teď je naopak nejvhodnější čas. Většinou takové úpravy osudu stojí velkou sumu peněz, ale dnes bych snad mohl vrámci dobré vůle udělat jednu drobnou změnu zadarmo, přijímáte?“ zeptal se tónem, který se více podobal výhrůžce než otázce.

„Moravské náměstí,“ zaznělo zreproduktoru. Stařec ženě dál propaloval obličej pohledem vočekávání odpovědi. „Ty nikam nechoď!“ zahřměl na mladíka, snažícího se vyplížit se ven na nástupiště. „Chci, abys to slyšel!“

„Aco jí chcete dělat?“ strachovala se matka apomalu se probírala zuhranutí starcovým nadlidským šarmem.

„Položím tady vaší dceři ruku na temeno hlavy ařeknu jí, jaká bude její budoucnost. Radím vám, abyste to neposlouchala, není to slušné. Mimochodem, má otce?“

Žena zavrtěla hlavou.

„Dobrá, teď si natáhnu rukavice avy mi zatím podržíte kabát aklobouk.“ Pak se otočil kmladíkovi. „Nechceš se mi omluvit za tu budoucí krádež? Máš poslední možnost.“

„Ukončete výstup anástup. Dveře se zavírají. Příští stanice Antonínská.“

„Seš magor, dědku! Zatím mě docela bavíš. Ale slibuju ti, že až mě bavit přestaneš, dám ti přes držku.“

„Ano, jistě,“ přikývl stařec apoložil dítěti ruku na hlavu, naklonil se blíž ašeptem spustil. „Za tři minuty vlak vykolejí azasekne se vtunelu, který na vlak spadne apohřbí ho. Všichni kolem tebe umřou včetně tvojí nezodpovědný matky, která půjčuje dítě naprostým cizincům, ale neboj, matka by ti toho do života stejně moc nedala, možná by ti tak akorát vysvětlila měsíčky. Přežiješ jen ty atady kriminální živel. Pohne se vněm svědomí anenechá tě chcípnout aty se na oplátku budeš hodně smát, aby sis ho omotala kolem prstu. Za čtyři dny vás zachrání avy taktak přežijete. Stanete se miláčky médií avon si na tebe vyběhá opatrovnictví. Najde si kvůli tobě práci abude tě vychovávat, jak nejlíp zvládne. Až ti bude osm, začne tvá kriminální kariéra– budeš otčímovi krást peníze anakonec mu ve čtrnácti ukradneš aprodáš jeho nové auto,“ ztišil hlas, aby měl jistotu, že ho skutečně nikdo neslyší, neboť matčiny zvědavé uši se neustále přibližovaly. „To ještě nějak rozdýchá, ale pak mu čmajzneš občanku asjednáš si rychloúvěr na jeden milion pod jeho jménem azastavíš mu tak barák. Když to tady pan Kriminálník zjistí, zmlátí tě aty budeš taková kurva, že ho udáš auděláš ztoho rovnou znásilnění, aby se neřeklo. Víc už ho neuvidíš, protože bude hnít vkriminále, kde mu spolubydlící budou dělat zprdele větrník. Ty sbalíš ten meloun aodjedeš na cestu kolem světa,“ rychle se podíval na hodinky, „no na tý cestě budeš šťastná, dokud neumřeš vpětasedmdesáti na…, co já vím…, třeba na tebe spadne kurevsky ostrej rampouch.“ Napřímil se avzal si zpět klobouk akabát.

„Hej, nebylo nic slyšet, vole! Říkals, že to mám poslouchat,“ pustil se do něj mladík.

„Ano, to je pravda, ale to jen proto, abych tě udržel sjistotou ve vlaku, než se osud přepíše. Už je hotovo, takže si užij zbytek cesty.“

„Antonínská!“

Stařec se lehce uklonil. „Je čas odejít.“ Naposledy pohlédl do očí mladému dlouhánovi. „To tě odnaučí okrádat sudičku, ty hajzle.“ Vystoupil na nástupiště aotočil se zpět směrem kvagonu. Dveře se zavřely apřerušily tak proud mladíkových nadávek. Vlak odsvištěl do tunelu. Když stařec stoupal po schodech ze stanice, ozvala se pekelná rána aztunelu se vyvalila oblaka prachu aúlomků kamení.

* * *

Kasino Lucky Destiny takhle pozdě většinou už zavíralo. Ochranka vyprovázela poslední hráče auklízečky začínaly pracovat na odstraňování škod zpříliš emotivních projevů některých šťastlivců ismolařů. Za pokladnou stála starší paní apočítala denní tržbu. Co chvíli střelila pohledem po charismatickém třicátníkovi, který hrál poker skrásnou mladou dívkou. Bylo jí jasné, co se utoho stolu děje. Jednalo se vlastně otakový jeho denní rituál. Vždycky říkával, že isudička má těžké koule ačas od času je jim třeba jednou za dvanáct hodin odlehčit.

Nastražila uši apotají poslouchala.

„Předpokládám, že když jsi přišla do kasina, máš ráda sázky, nemám pravdu?“

„Ano,“ usmála se dívka auhnula bázlivě pohledem.

„Vsadím se stebou, že uhodnu alespoň čtyři zpěti karet, které si sama vytáhneš zbalíčku.“

„Jo, takové triky já znám,“ zakroutila hlavou dívka.

„Takovýhle neznáš!“ oznámil jí muž nekompromisně. „Vůbec se karet po celou dobu nedotknu. Jediný, kdo bude sbalíčkem vkontaktu, budeš ty, nelze tedy podvádět.“

„Dobře, tak jo,“ přikývla dívka. „Oco budeme hrát?“

„Když vyhraješ, dám ti všechny své žetony.“

„To se mi líbí,“ zařehtala se dívka. „Aco když vyhraješ ty?“

„Strávíš se mnou nádhernou noc zde vkasinu,“ usmál se na ni šibalsky.

„Ato tu jako budeme celou noc hrát, jo?“

Stará paní protočila oči vsloup. Bože, ta je blbá.

„Ne,“ pokračoval muž klidně. „Mám tady nahoře pokoj.“

„Já nevím, myslíš, že se to hodí?“ ptala se nedůvěřivě.

„Však je to hra. Nebude to snad dobrodružné azajímavé?“ pozvolna se dostal až ke svému podmanivému tónu. „Pokud prohraješ, budeš se muset podrobit téměř úplnému cizinci, strávíš sním noc plnou vášně anásobného orgasmu abezhlavě se mu odevzdáš. Nad ránem usneš vyčerpáním po té nejsmyslnější anejzajímavější noci ve svém životě. Není to snad dobrý trest?“

„Je,“ vzdychla aurychleně si nalízala zbalíčku pět karet. Na chvíli se zasekla apak si rukama prohrábla vlasy vtakovém úhlu, aby muž naproti ní měl šanci karty vjejí dlani spatřit. Ne že by to jako zkušený strůjce osudu potřeboval.

Stará paní se zamyslela nad schopnostmi apovahou vlastního druhu. Lidé otom nevěděli, ale sudičky by byly velmi podobné upírům, kdyby nějací upíři existovali. Ve skutečnosti za celým fenoménem upírů stála jedna nejmenovaná sudička zTransylvánie ashodou okolností to byla ta samá, jež se právě snažila zasunout své brčko do té samohybné vagíny ustolu.

Dracula, neboli Drak, jak mu familiérně říkali, se nacházel už dva tisíce let zaseknutý vsudičkovské obdobě krize středního věku. Celou tu dobu nadšeně sbíral zářezy na svou pažbu aoblboval bez slitování kdejakou sukni, jen aby si mohl zvýšit skóre. Nikdy nepochopila, co mu na smrtelnicích přišlo tak zábavné.

Raději se vrátila zpět ke svým úvahám.

Sudičky měly šest posvátných mocí. Za prvé každá sudička uměla měnit osud dětí aovlivňovat jejich okolí. Dítě však muselo být mladší jednoho roku, protože vpozdějším věku se jeho osud napevno spojil ajakákoliv nová úprava už nebyla možná. Druhou schopností bylo vidění budoucnosti spojené sosobou sudičky. Většinou šlo jen oobyčejné věštecké sny, nepříliš vzdálené od houbičkových tripů keltských stařen, avšak vokamžicích silných osudových vln uměly být vize až nepříjemně konkrétní arealistické.

Třetí moc vsobě skrývala schopnost přeměnit se na chvíli vdým. Nikdo vlastně přesně nevěděl, jak je to možné, ikdyž jistý chytrý pán jménem Niels Bohr se jim to kdysi snažil vysvětlit apořád dokola mlel něco ofragmentaci kvarkové hmoty za stavu dokonalého kvantového provázání.

Pak tu byl ještě nadpozemský šarm, naprosto nezbytná imunita vůči stárnutí, anakonec šestá schopnost, ta nejposvátnější, – moc vytvářet další sudičky.

Skoro nikdo už dnes nevěděl, jak sudičky původně vznikly, ale ojejich účelu toho bylo napsáno dost.

Sudičky mají být těmi, kdo dohlíží na správný vývoj lidské civilizace. Měly vytvářet inspirativní osudy lidí azajišťovat tak světu legendární vůdce jako Alexandr Veliký, Caesar nebo Hitler.

Vzpomněla si na tu srandu, když se řádně posilnění alkoholem vloupali kHitlerovým azačali nad Adolfovou kolébkou vymýšlet, jaké různé úchylky adeviace do něj nasypou. Pamatovala si, jak na závěr pronášela: „Anakonec se zastřelíš, protože ti vtom krytu dojde kokain, atví lidé tě polejou benálem araději zapálí, poněvadž ti povolí svěrače avyplynuješ tak vlastní bunkr ze záhrobí.“

Kde se to všechno pokazilo? Zkrátka je to přestalo bavit. Došla jim trpělivost slidmi. Sudičky neměly žádného šéfa, kterému by se zodpovídaly, apo deseti tisících letech nepřetržité práce bylo zkrátka na čase sejmout ze sebe to obrovské břímě odpovědnosti analožit jej na záda lidskému pokolení.

Atak odvedly poslední práci vpodobě Vladimíra Putina azačaly ovlivňovat osudy dětí za peníze. Střádaly milion kmilionu anašetřily tak solidní množství peněz. Ne snad, že by nedokázaly vydělat peníze jednodušeji, třeba za pomoci sportky či obchodu sakciemi. Jenže takové aktivity zahrnovaly účty, daně anechtěnou pozornost státního aparátu. Sudičky nedanily zrovna dvakrát rády, asještě menší oblibou se dostavovaly na policii kvýslechu. Ikdyž se to voficiální sbírce zákonů nikdy nevyskytovalo, považovaly střežení osudu celé planety za dostatečně tučnou odčitatelnou položku, aby se takovou podružností, jakou bylo daňové přiznání, nemusely nikdy zabývat. Vydělávaly si tak zásadně pod rukou apřijímaly pouze hotovost, případně zlato či drahokamy, což byl relikt ještě ze starých dob. Nakonec našly na Zemi místo, kde jsou lidé největší ignoranti anejvíc serou na osud abudoucnost, azačaly tam stavět. Shodou okolností to bylo Brno, jediný vtip na planetě Zemi, ve kterém se dalo bydlet.

Žena se probrala ze svých úvah.

Nemohla se na Draculu zlobit. Je koneckonců na dovolené, tak ať si dělá, co chce. Otočila se směrem kpáru. Už byl pryč. Sakra, chtěla vidět její výraz štěstí ablaha, až prohraje.

Vrátila se tedy kpočítání peněz azaposlouchala se přitom do zapnuté televize. „…přímo kmístu tragédie se zatím nepodařilo proniknout ani hasičům, ani záchranné službě. Počet obětí je odhadován na dvě stě, nicméně velitel zásahu upozorňuje, že číslo zcela jistě poroste, až se záchranáři dostanou tunelem kvlaku aprohledají ho…“

Otevřely se dveře ado kasina vstoupil Vladislav. „Dobrý večer, Moiro,“ pozdravil ji formálně azačal se odstrojovat.

„Jak šel kšeft?“ zeptala se opatrně aztlumila televizi.

„Dobrý, měli džus, tak jsem byl hodný aten chronický zánět prostaty jsem mu nakonec nedal.“

„Mhm,“ odfrkla nedůvěřivě žena. „Acestou zpátky jsi náhodou nějakou bokovku nevzal?“

„Pročpak, drahá?“

„Zrovna hlásili, že se jim tady kousek od nás vtunelu kouslo metro, tak mě napadlo, jestli to zas není tvoje práce. Jako posledně, když ses nasral na malajsijský aerolinky, protože ti na palubě nedali před přistáním bonbon.“

Stařec se zamračil návalem dávno zapomenuté hořkosti.

„Má drahá Moiro, dávat vletadle bonbon na uvolnění tlaku vuších, způsobeného prudkou změnou výšky, je zkrátka standard, takže se omlouvám, že si odmítám nechat podupávat svá práva.“

Žena odevzdaně vzdychla.

„Tak co to bylo tentokrát?“

„Existovala zhruba padesátiprocentní šance, že se mě jeden uličník pokusí okrást. Teda samozřejmě že vokamžiku, kdy jsem ho na to upozornil, klesla ta pravděpodobnost na nulu, ale konsternuje mě ta drzost dnešních mladých lidí. Ani se neomluvil.“

„Vždyť vten moment ještě nic neudělal, tak neměl za co, miláčku,“ uklidňovala ho žena aprobírala se mu vousy.

„Omluva je posvátný akt, jenž má hlavně vyjádřit úctu apostoj. Dáváš tím najevo, že lituješ svých činů ajsi připravená obrátit list azačít znovu alépe. Je to jako mírová smlouva. Nemusí být férová aspravedlivá, musí být funkční.“

Zavěsila se mu kolem krku azlehka ho políbila.

„Začínám mít pocit, milý Vladislave, že nepotřebuješ dovolenou. Znudy se vrtáš akorát vmalichernostech. Ty potřebuješ normálního psychiatra.“

* * *

Začala hrát Dvořákova devátá symfonie.

Už to samotné nevěstilo nic dobrého. Objevovala se ve vizích málokdy avždy měla váhu osudu celého světa.

Dnes tedy muselo jít oněco velikého. Tahy smyčcem se zrychlovaly, akdyž nastoupilo hlavní téma, objevila se planeta smodrofialovými oceány akrásným hnědým prstencem, vněmž některé pruhy narušovaly tři šedivé skalnaté měsíce.

Kplanetě zamířil zelený mrak. Hudba zesílila.

Jednalo se ošestidimenzionální bytost, která se zde projevovala jako miliony kilometrů široká hustá mlhovina vpodobě rejnoka. Přezdívalo se jí stvořitel záměru ačasto se vyskytovala ve starých bájích apohádkách sudiček.

Bytost se otřela oplanetu ana jejím povrchu začaly bublat oceány. Část zmračného těla entity se oddělila anechala se gravitací navinout na povrch planety. Plyn si postupně hledal cestu, až našel malé, chobotnicím podobné živočichy vmořích. Okamžitě se vnich probudilo silné vědomí– vědomí sudičky.

Pohyb planety ihvězd se zrychlil apohled se přiblížil na nekonečné oceány na povrchu vesmírného tělesa. Obloha se sluncem atřemi měsíci rotovala jako obří buben pračky. Skaždou vteřinou ubíhaly tisíce let, souhvězdí na obloze se změnila akontinenty se posunuly. Na modrofialové planetě byla najednou už zdálky patrná vyspělá civilizace. Lodě astanice kroužily kolem planety apod vodní hladinou vyrostly obří metropole plné inteligentních chobotnic.

Jedna znich právě vstoupila do domu, zabublala apískla na pozdrav. Přesunula se kchobotničí samici apřiložila chapadlo na její vajíčka. Dlouze pískala abublala, zatímco prostor se viditelně zatetelil silnými kauzálními vlnami měnícími okolní předivo osudu.

Čas se opět zrychlil, tentokrát však pouze nanějakých sto let. Dospělá, úspěšná chobotnice právě bublala svůj projev před miliony chobotnic uprostřed metropole. Všechny bublaly sní avýhrůžně mávaly chapadly vstříc kobrazovce, na které byla nějaká planeta. Promítaly se různé záběry avidea, zatímco přednášející stále výhrůžněji bublal apískal. Bylo zněj cítit čiré zlo, vztek anenávist. Pak se záběry přiblížily až ksamotné planetě. Sonda, která záběry pořizovala, měla podobu malého meteoroidu, padajícího skrz atmosféru do jezera kdesi na povrchu. Kamenná skořápka, rozžhavená rychlým sestupem zoblohy, ve vodě vlivem prudkého ochlazení pukla aven se vyklubala asi deseticentimetrová kovová chobotnička. Obraz byl čistý adetailní, zároveň však výrazně zrychlený. Mechanický tvoreček putoval krajinou plnou stromů akopců až kměstu, které pro pozorovatele nebylo těžké poznat.

Byla to Moskva zhruba za sto let.

Chobotnice jednohlasně kvílely abublaly, zatímco jejich vůdce dál pokvikoval hrůzné závěry průzkumu, provedeného automatickou sondou. Konečně proslov skončil amiliony posluchačů rozrotovaly svá chapadla vbouřlivé mimozemské obdobě potlesku. Pak se rozbublaly ampliony achobotnice zmizely vútrobách chapadlovitých invazních lodí. Stovky jich vzlétaly apřipojovaly se kdalším plavidlům, jež stoupaly odjinud. Jejich kvantové motory ohýbaly apokřivovaly realitu, až se zhroutila aprotrhla se vní díra na jiné místo včasoprostoru. Během zlomku vteřiny se celá invazní armáda objevila na oběžné dráze Země azahájila drtivý útok.

* * *

Vladislav sebou trhnul aprobudil se, stejně jako Moira vedle něj. Zírali před sebe neschopni slova.

Vten moment se rozrazily dveře ado ložnice vpadl vylekaný Drak. „Vy taky?“

Oba přikývli.

„Taky vám hrál Dvořák?“

Další přikývnutí.

„Tak to jsme totálně vprdeli.“

* * *

Všichni se sešli vjídelně azaraženě koukali na stůl, prostřený jejich oddanou služebnou Erikou. Neměli chuť jíst ani pít.

„Něco jsem udělala špatně?“ špitla snaživě dívka.

„Ne, určitě je to výtečné jako vždy, děkujeme, Eriko,“ pochválil ji Vladislav chladně anepřítomně.

„To jsem ráda.“ Chvíli váhala, jestli má otevírat ono choulostivé téma. „Ajak to vypadá smou proměnou vsudičku?“

Vladislav šlehnul pohledem po Drakovi. Byla to koneckonců jeho čuba. Před pětadvaceti lety mu odmítli zaplatit zakázku, protože ho měli za podvodníka, tak ještě před odchodem celý osud novorozeněte změnil audělal si zdívenky svou vlastní osobní služku.

„Víš,“ spustil Drak. „Ústředí sudiček není zvyklé věci tak uspěchávat jako vy smrtelníci. Někdy trvá projednání žádosti idobrých pět let.“

„Už je to sedm!“ odvážila se odseknout.

„Skutečně? Tak to se ta žádost asi ztratila vpoště. Hned zítra pošlu novou.“ Nechtěl se služebnou ztrácet čas, tak pro jistotu použil trochu telepatického šarmu. Služebná se napřímila, koutky se jí roztáhly od ucha kuchu aodcupitala do kuchyně.

Vladislav pozoroval, jak se za ní zabouchly těžké dubové dveře. Teprve poté promluvil. „Můj milý Draku, kdy hodláš sdělit své sexuální otrokyni fakt, že žádné ústředí neexistuje?“

„Myslím, že pět let ještě zvládne,“ pokrčil mladý strůjce osudu rameny.

„Myslím, že bychom měli začít řešit toho Dvořáka,“ vmísila se do rozhovoru netrpělivě Moira avstala od stolu, aby zamkla dveře do místnosti. Když tak učinila, posadila se zpátky ausrkla trochu čaje, aby se jí lépe mluvilo. „Máme tady Dvořáka zatím největší síly azároveň nejdelší čas na přípravu. Co stím budeme dělat?“

„Jestli mi dovolíš shrnout možnosti, má drahá,“ ujal se slova Vladislav, „tak máme vzásadě sto let na řešení problému. Vize končila spuštěním útoku na naši milovanou planetu. Do tohoto momentu je tedy událost neměnný kauzální nexus, který je naprosto nevyhnutelný. Ať uděláme, co uděláme, vždy ktomu nakonec dojde. Zároveň víme, že to spískala nějaká mimozemská chapadlovitá sudička. Můžeme tedy buď připravit lidstvo na boj vokamžiku invaze, nebo vynalézt technologie aevakuovat planetu během příštích sto let, nebo nechat invazi proběhnout avůbec se do toho nemíchat.“

„Krásně jsi to shrnul, dědo,“ poškádlil ho Drak. „Ale ať už obrana, nebo útok, kobojímu potřebujeme technologie, které nejsou, takže se nám to pěkně scvrkává do dvou možností. Urychlit technologický pokrok, nebo dovolená.“

Moira se zamyslela. Nechtělo se jí znovu rozdmýchávat hrátky sosudem vtakové míře, jako to dělávali vminulosti. Už si zvykla na pohodlí abezstarostnost. Jako nestárnoucí bytosti, která šla zabít snad ještě hůř než plíseň ve studentském bytě, jí nehrozilo žádné bezprostřední nebezpečí. Nakonec své vnitřní pohnutky zformulovala do jediné věty. „Nadvláda chobotnic může být zajímavá. Mohlo by to být něco nového, zajímavého amožná ivzrušujícího.“

Drak na ni vyvalil oči. „Vzrušují tě chobotnice?“

„Tak jsem to nemyslela, blbče!“ obořila se na mladého strůjce osudu.

„Nešiřme mezi námi zbytečnou zášť arozkol,“ uklidňoval je Vladislav. „Třeba se nám to nepodaří astejně nakonec budeme vjejich područí. Myslím, že bychom to stou obranou měli zkusit. Když se to nepovede, začneme připravovat povstání.“

„Souhlasím tady se Senilem,“ vyhrknul Drak apoložil Vladislavovi ruku kolem ramen.

„Dobrá, dovolená končí. Půjdeme do války,“ vzdychla Moira. „Ale ve třech to nedělám. Vyrobíme další sudičky.“

Vladislav se zamračil. „Nejsem si jistý, že je to dobrý nápad, má nejdražší. Když jsme naše řady rozšiřovaly posledně, hodně se to posralo adoteď jsme se ztoho nevzpamatovali.“

Drak se zarazil. „Vždyť jste rozšířili své stavy jenom jednou, ato když jste vytvořili mě!“

Vladislav vážně přikývl.

Bylo vidět, jak to Drakovi pomaličku šrotuje vhlavě. Pak konečně pochopil. „Co tím jako chceš říct, dědku?“ vypískl rozzuřeně. „Jako že jsem nějakej posranej omyl?“

„Zcela správně, milý Draku.“

„Jo, jo, předhazujete mi to pořád. ‚Buď vděčnej za to, čeho se ti dostalo, protože kdybys nebyl tak zarostlej aneměl sandály, určitě bychom si tě sJežíšem nespletli.‘ “ Demonstrativně si sundal své pantofle ahodil je na stůl. „Promiňte, že se mi potí nohy amám raději otevřenou obuv!“

„Tak se uklidněte! Oba dva!“ vzdychla Moira. „Vždyť víš, Draku, že jsi pro nás jako syn.“

„Jo, ale slyšela jsi Senila. Podle něj jsem omyl.“

„Izomylů vznikají děti, to bys měl jako strůjce osudu vědět,“ konejšila ho stará žena až mateřsky laděným hlasem.

„Serete mě! Jdu opíchat pár topmodelek, než začne ta pomsta vesmírnejch kalamár!“ Posbíral si ze stolu pantofle aodešel zmístnosti.

„Už na něj leze sudičkovská puberta,“ poznamenal Vladislav akonečně se pustil do snídaně.

„Tu už má dávno za sebou. Jen se mu dost nevěnuješ, aby sis stačil všimnout,“ vyčetla mu Moira. „Ale stěmi sudičkami mám pravdu. Takhle závažného Dvořáka jsme ještě neřešili. Potřebujeme posily.“

* * *

Nebylo zbytí. Po dvou tisících letech se tajný spolek jasnovidných entit vydal na lov nové sudičky.

Potřebovali někoho se znalostmi moderní fyziky achemie, někoho, komu by veřejnost důvěřovala akdo by byl schopen chápat dnešní mládež lépe než tisíce let staré bytosti sosobnostmi zamrzlými hluboko vdobě bronzové. Dotyčná osoba musela být alespoň trochu, ale zase ne příliš známá, aby mohla svá sudičkovská tajemství udržet mimo dosah veřejnosti.

Brouzdali po internetu, chodili do knihoven asledovali televizi. Vytipovali si několik vhodných kandidátů, ale vždy se nakonec objevila dost vážná překážka, většinou vpodobě názorů, které se neslučovaly smocí sudičky. Uobyčejných lidí se daly hloupé názory ještě snést, neboť se předpokládalo, že nejpozději za sedmdesát let jejich autoři zemřou anázory se snimi ztratí vhrobě, ale usudičky, která dokázala přežívat neomezeně dlouho, tento samoléčebný společenský mechanismus neobstál adementní sudička spokřiveným názorem mohla na planetě smrdět klidně už navždy, což mohlo mít nedozírné následky pro celé lidstvo. Názorová vyzrálost tak byla nejdůležitějším výběrovým kritériem.

Padl dokonce inávrh vychovat si sudičku od novorozence, jenže se jim nechtělo čekat tak dlouho. Přece jen, na záchranu lidstva zbývalo pouhých sto let aukousnout ztéto doby dalších třicet jim připadalo jako příliš velký risk.

„Aco nakonec ta Erika?“ navrhla ze zoufalství Moira.

„Zbláznila ses?“ utrhl se na ni Drak. „Máme na krku tolik práce aty chceš přijít oslužebnou? Zrovna teď? Blbej nápad!“

Uběhly dva týdny anáhodný návštěvník by si na provozu kasina Lucky Destiny nevšiml změny. Vše fungovalo, jak mělo. Stoly shazardními hrami byly plně obsazené, barové židle přetékaly ztrápenými dušemi avluxusnějších sedačkových kójích se rozvalovali pracháči obletovaní vnadnými dívkami. Jen majitelé byli ustaranější asmutnější. Hledání zatím nevedlo kúspěchu.

Jednoho dne se však otevřely dveře ado kasina vkráčel Drak doprovázený mladou dámou. Věnoval povýšený škleb Vladislavovi, sedícímu ubaru, azamířil přímo kMoiře schovávající se za kasou.

Něco pošeptal slečně ata se posadila kbaru vedle Vladislava.

„Ahoj, máti,“ oslovil sneskrývanou porcí sarkasmu Moiru, když přišel blíž.

Nevšímala si jeho tónu amísto toho pokynula hlavou kmladé, elegantní ženě.

„To je tvůj nový odšťavňovač?“

„Ano, ale náhodou také dělá vnějakém výzkumném astrofyzikálním institutu.“

„Hmm, to je skvělé,“ oplatila mu žena sarkasmus. „Ale slavná asi zrovna moc nebude. Jaké jsou její filozofické postoje?“

Drak se šibalsky usmál. „Má ráda tajemno.“

„Mhm, tak to jsme zachráněni.“

„Dej jí alespoň šanci, než ji odsoudíš,“ upřel na ni své pronikavé modré oči. „Prosím.“

„Prosit jsem tě neslyšela od té doby, co jsi trval na tom, že Marii Antoinettě vyraší na čele nádor ve tvaru penisu. Ten tvůj nový objev musí být opravdu něco extra,“ zatvářila se Moira uznale avstala zkřesla. „Co jsi jí nakecal?“

„Že jste sVladem moji bohatí obchodní partneři azároveň strýc atetička aže máte zájem financovat její výzkum.“

„Aoco jde?“

„Je to nějaká blbost. Myslím, že něco snějakýma vesmírnýma vlnama,“ rozhodil Drak rukama avykročil směrem kdívce.

* * *

Vladislav seděl na baru ačetl na tabletu noviny, když vtom se mu vmysli ozval vteřinový útržek klasické hudby.

Dvořák! Už to tu bylo zase. Rozhlédl se kolem sebe apohled mu rychle spočinul na mladé ženě vedle něj. Doslova cítil, jak zní vane osudovost. Rychle střelil pohledem po Moiře. Bavila se sDrakem anevěnovala mu pozornost. Naprosto neinformován opodstatě situace se rozhodl, že ji musí zadržet pro další zkoumání dřív, než zdrhne, abohužel, měl-li utoho být nenápadný, musel se oto pokusit na vlastní pěst. Sebral vsobě všechno mladistvé jeskynní charisma asrše úsměvy na všechny strany promluvil:

„Mladá dámo, dovolíte, abych vás pozval na sklenici džusu?“

„Ne, děkuji,“ usmála se zdvořile slečna. „Jsem tu spřítelem,“ ukázala na Draka.

„Stámhle tím?“ píchnul pohrdavě prstem směrem kcharismatickému muži, zatímco úsměv mu rychle mizel vnastupujícím zhrzeném egu. „Přišla jste stím polním syslem, vydávajícím se za Dona Quijota?“

„No dovolte? Že se nestydíte, hulváte!“ urazila se dáma aobrátila se kVladislavovi zády.

Opět se mu vhlavě ozvala klasická hudba. Rozhodl se tedy nasadit svůj šarm zkušené sudičky. Cítil se lehce nesvůj. Bylo to docela dlouho, co šarm používal pro skutečné získání sympatií, aještě nikdy mu při tom nehrál Dvořák vhlavě.

„Drahá slečno, omlouvám se, jestli jsem vás urazil, dovolte mi koupit vám na omluvu nějaký koktejl.“

Dívka znechuceně odfrkla azamávala na barmana.

„Pane, tento starý muž mě sexuálně obtěžuje. Můžete ho nechat vyvést?“

Mladík na ni vytřeštil oči anervózně se zavrtěl ve snaze najít správnou odpověď, kterou by ženě vysvětlil, že ten postarší pán je ve skutečnosti majitel kasina. Vtom kVladislavovi přistoupila Moira následovaná Drakem.

„Drahý,“ oslovila starého muže, „tady náš synovec Alexandr nám chtěl představit svou známou, která rozjíždí velice zajímavý projekt.“

Dívka vytřeštila oči, poplašeně vyjekla, podívala se na Vladislava, pak na Draka, popadla svou kabelku avpanice, způsobené příliš trapnou situací, vypálila směrem ven zbudovy.

„Moniko!“ zavolal za ní Drak apak se rozlíceně obrátil na starého strůjce osudu. „Co jsi, kurva, udělal?“

„Nic, nabídl jsem jí džus.“

Mladý muž vydatně zaklel arozběhl se za dívkou. Moira jen zakroutila hlavou. „Stejně jsem nevěřila, že by ztoho něco bylo.“

„Světlo mého života, musím ti říct, že je velmi pravděpodobné, že je pro naši věc důležitá,“ vzdychnul stařec.

„Proč?“

„Když usedla vedle mě, zazněl Dvořák.“

„Ty senilní imbecile!“ zařvala Moira, až sebou poblíž stojící barman škubnul. „Okamžitě zvedni prdel apřiveď ji!“

Vladislav jen odevzdaně odložil tablet na bar avstal.

„Jistě, drahá, měl jsem to vplánu.“ Sebral zvěšáku svůj kabát aklobouk, pokynul na rozloučenou Moiře avyšel na potemnělou ulici. Rozhlédl se na všechny strany, akdyž nikoho nespatřil, rozplynul se vdým aztratil se na noční obloze.

* * *

Vnímal pohyb na ulicích pod sebou. Všechnu svou pozornost věnoval povrchu, atak neucítil včas proudění kolem sebe. Zachytily ho teplé proudy zkomínů alomcovaly jím, převalovaly jeho nehmotné tělo aunášely jej pryč. Ztrácel kontakt spovrchem aproklínal starou přetíženou mysl, která ho opět zradila. Bojoval sproudy dobrých deset minut, než se mu podařilo vymanit se znich aklesnout zase níže. Vten moment vycítil Draka.

Běžel po ulici směrem kautobusové zastávce. Vnímal, že na slečnu volá, aby se zastavila. Neposlechla ho. Autobus isdívkou ujel anechal Draka na prázdné zastávce. Kdyby měl Vladislav ve svém plynném skupenství ústa, pousmál by se. Drak měl spohybem vplynném stavu velký problém ašance, že by dohonil autobus, byla mizivá. Zato Vladislav byl nyní králem oblohy. Pokud tedy nepotká další teplý komín. Pak hrozilo, že bude králem tak maximálně stratosféry.

Kličkoval mezi hustými proudy vzduchu, vířícími nad metropolí ponořenou ve tmě, astále se snažil neztratit kontakt sautobusem.

Zastavil na další zastávce. Pár lidí vystoupilo, ale dívka zůstávala uvnitř.

Počkal, až se autobus rozjede, apak se poblíž zastávky opatrně zkoncentroval zpět do lidské podoby. Přiběhl kceduli sjízdním řádem astudoval trasu autobusu. Vduchu se proklínal za zničené metro. Tam to alespoň dobře znal. Našel příští zastávku. Chtěl tam být dřív než autobus, jenže jak to místo najít vnoci, když bude proměněný vdým apoletí stovky metrů vysoko? Azrovna jako na potvoru nechal svůj tablet snavigací doma.

„Mladíku,“ přistoupil kjedné zosob čekajících na zastávce. „Mohl bys mi prosím zapůjčit tvůj telefon?“ lehce to podpořil šarmem zkušeného strůjce osudu.

„Jistě, dědo,“ pokrčil rameny mladík apodal Vladislavovi přístroj.

„Děkuji, jsi velice laskav,“ usmál se avzal si mobil. Rychle na něm navolil mapy apodíval se na další zastávku autobusu. „Již musím běžet, ale děkuji ti za pomoc,“ vytáhl zhluboké kapsy kabátu vizitku. „Kdyby se ti někdy narodilo dítě, ozvi se, chlapče. Ale moc to neodkládej, za sto let bude konec světa.“ Zaběhl za roh aopět se změnil vdým. Letěl nejvyšší rychlostí, která mu ještě dovolovala zůstat pohromadě. Taktak minul teplo linoucí se zklimatizace na vrcholu jedné zkancelářských budov apřistál na prázdné zastávce zrovna ve chvíli, kdy se kní autobus pomalu blížil.

Stroj zastavil aze dveří začaly proudit unavené postavy. Mezi nimi byla iplačící dívka.

Byla to Monika.

Vladislav se zarazil. Uvědomoval si, že teď to opravdu nesmí pokazit. Na chyby nebyl čas ani prostor. Na druhou stranu, jak má přesvědčit neznámou citlivou slečnu, že je důležité, aby se nechala proměnit vsudičku? Navíc když proces proměny obnáší inhalaci jiné sudičky vplynné podobě. To kní má přiběhnout ase šibalským úsměvem říct: „Hej, kočko, potřebuju, abys mě celého vykouřila?“ Ne, musí na to jít chytře. Dnešní mladí nosívají pepřové spreje aněco takového by nerad cítil na vlastní oči.

Rozhodl se nejprve ji sledovat azjistit, kde bydlí. Stáhl si klobouk hlouběji do čela azapnul si dlouhý kabát. Pak vdostatečné vzdálenosti vykročil jejím směrem.

* * *

Monika se snažila uklidnit. Když si uvědomila, že chtěla nechat vyhodit majitele kasina, kterého původně přišla požádat osponzorský dar, zpanikařila autekla. Vautobuse jí až příliš pozdě došlo, že tohle byla pravděpodobně ta nejpitomější reakce, jaká ji mohla napadnout.

Bože, jak si měla vtakové situaci udržet chladnou hlavu aneskočit zpaneláku do náručí osvobozující smrti? Takový trapas azrovna, když ty peníze potřebovala skutečně akutně. Nezbývalo jí než to zkusit vyžehlit jako správná dospělá asertivní osoba.

Zítra Alexovi zavolá anějak to sjeho strýčkem určitě urovná, běželo jí hlavou.

Stejně neměla co ztratit, tak proč se kvůli tomu trápit. Tímto rozhodnutím se jí trochu zlepšila nálada. Utřela si nos papírovým kapesníkem azamířila kplechové popelnici na rohu chodníku, aby se důkazu svého smutku zbavila.

Upeče omluvnou buchtu, napadlo ji zčistajasna. To jí přišlo dostatečně asertivní.

Zaradovala se aveuforii vytáhla mobil, aby si do něj nastavila upozornění, že má zítra nakoupit.

Tak aje to! Svět byl zachráněn. Spokojeně se culila, jak se jí to nakonec podařilo pěkně vymyslet. Buchta přece dokáže spravit téměř všechno. To si už mnohokrát ověřila. Súsměvem na rtech vykročila směrem kdomovu.

To je ale zvláštní, pomyslela si po chvíli.

Kousek za ní šel nějaký pán vdlouhém kabátě, azatímco se zdržela upopelnice se svými kapesníky, měl ji dávno předejít, ale ať se dívala na kteroukoliv stranu ulice, všude bylo prázdno. Domy začínaly až okus dál vpředu, takže nebyl žádný důvod scházet zcesty. Chodník byl navíc dobře osvětlený pouličními lampami ajistě by si všimla, kdyby ji někudy obcházel.

Ztichla apozorně naslouchala. Nic, jen bzučení zářivek. Dostala strach, že se starému pánovi něco stalo. Mohl utrpět nějaký šok nebo omdlít únavou apraštit se do hlavy. Rozběhla se zpátky kzastávce apozorně sledovala slaběji osvětlené části chodníku. Nikde nic.

Opravdu zvláštní, zavrtěla hlavou. Třeba si jen spletl směr avrátil se stejnou cestou na křižovatku. Znovu tedy spěchala domů.

Hlavou jí probleskla další teorie. Možná že se stala svědkem únosu! Její pověstná fantazie začala pracovat na plné obrátky avykreslovala nebohého dědulu svázaného někde vkřoví, kde se zněj trojice mimozemšťanů snaží vymlátit přístupové kódy kjaderným hlavicím.

„Holka, brzdi stou literaturou, jo?“ zamumlala si pro sebe, když strkala klíč do zámku vprosklených vchodových dveřích. Najednou ucítila dým. Sousedka tady už zase vyhulovala. Beztak! Ale tohle muselo být, panečku, něco hodně silného. Smrdělo to jako pálící se dřevo achlupy. Ještě že má alespoň trochu slušnosti achodí stím ven, poznamenala vduchu.

Vešla dovnitř anastoupila do výtahu. Pach dýmu ještě zesílil. Vosvětlené kabině byl dokonce kouř ividět. Hustý, šedivě hnědý dým vyplňoval skoro celý výtah, akdyž se kabina rozjela, začal se vní převalovat. Cítila kouř na plicích, měla pocit, jako by se jí dostával do celého těla. Pálila ji kůže, svědila ji hlava azačala se mírně dusit.

„Bože, já si ztěch nervů ještě uženu astma,“ vydávila ze sebe přidušeně ahypnotizovala číslici šest svítící na panelu před sebou. Rozkašlala se arukama si utírala slzy apot. Zdálo se, že jí prudce stoupla teplota nejméně otři stupně. Taktak se přidržela madla na stěně, aby znáhlé slabosti neupadla. Celé tělo ji začalo brnět asvědit. Nakonec jí mocně zabublalo ve střevech.

„No to snad ne, ještě se podělej ve výtahu jako nějaká troska,“ zabručela avšechnu zbylou energii věnovala svěračům.

„Šesté podlaží,“ oznámil důležitě výtah, dvě vteřinky počkal ateprve poté otevřel dveře. Monika vystřelila chodbou ke svému bytu. Zatímco se probírala klíči, aby našla ten správný, uslyšela hlasitý orchestr. Kdo si, proboha, pouští takhle nahlas Novosvětskou symfonii vjedenáct vnoci? To bude určitě ta hulička odvedle, usoudila apořádně jí zabušila na dveře. „Ztlumte si laskavě toho Dvořáka! Lidi tu chtějí spát!“ zaláteřila apak se znovu rozkašlala. „Aumíte vůbec číst? Ve výtahu je zakázáno kouřit!“

„Co?“ ozvalo se tlumeně zdruhé strany dveří.

„Ztlumte si to, nebo na vás zavolám policii za rušení nočního klidu!“

„Co?“

Tváří vtvář hrozící nehodě ztratila veškerou trpělivost.

„Že máš jít do háje, ty hluchá trosko!“ zařvala směrem kvedlejším dveřím arychle otevírala svůj byt. Okamžitě zapadla na toaletu aúlevou se div orgasmicky nerozplynula.

Vladislav se mezitím zhmotnil na chodbě přede dveřmi na záchod atrpělivě čekal, až se zmístnosti přestanou ozývat pleskavé zvuky aúlevné vydechování.

Času měl dost. Poté, co nechal dívku inhalovat sebe samotného ve výtahu, už jen zbývalo novou sudičku poučit, že dnešní noc nebude úplně nejpříjemnější, apoprosit ji, aby se zítra dostavila do kasina na poradu.

Popravdě, jak tak čekal aposlouchal lítý boj na druhé straně, doprovázený nevábnými tělesnými zvuky, začínal mít pocit, že by možná stačilo nechat vzkaz. Nemohl však usebe najít žádný papír aprohledávat cizí byt mu přišlo krajně netaktní. Nedá se nic dělat, musí počkat, až se nová sudička naposledy ve svém životě vyvenčí jako člověk.

Tedy ne že by sudičky neměly střeva. Jen nemusely používat toaletu tak často, neboť se mohly proměnit vdým, oddělit od sebe nepotřebný obsah střev, apak se zhmotnit zpět bez něj. Doma se však něco takového nedělalo. Nikdo nestál onáhodně poletující fekálie vkvantovém stavu uprostřed obýváku.

Vladislav byl trochu nervózní. Přece jen vznikla zjeho genetické esence abyla to tedy jeho dcera. Ale zároveň se kní jako kdceři zatím chovat nemohl, neboť ji vůbec neznal. Jediné, co oní dosud věděl, bylo, že za každých okolností vytváří spoustu hluku. Po chvilce dumání se rozhodl, že bude co nejvíc přátelský, snad inadšený apovzbudivý, ale jako její nový otec se raději představovat nebude.

Zúvah ho vytrhla sama Monika. Unaveně avyčerpaně prošla dveřmi anarazila do zad strůjce osudu zahaleného vplášti. Vladislav se otočil apokusil se odecentní úsměv.

„Ahoj…ženo, já jsem tvůj stvořitel,“ pronesl nadšeně Vladislav.

Dívka zakvičela jako polekané podsvinče askácela se na zem.

Vladislav ji něžně zvednul aodnesl na gauč. Nevěděl, co si má svypnutou budoucí sudičkou počít. Nejraději by ji proplesknul, ale nezdálo se mu to jako vhodný začátek konverzace.

Nakonec ji nechal odpočívat vbezvědomém stavu apečlivě dohlížel, jestli vše probíhá správně. Po dokončení proměny sní stejně bude lepší řeč.

Půjčil si zpolice knížku, postavil ke gauči kbelík asedl si vedle dívky, která zatím spala vblažené nevědomosti.

Asi za hodinku to začalo pomaličku přicházet. Opět se jí zvýšila teplota adostavil se mírný třes. Vladislav jí sklonil hlavu nad kbelík. Právě včas. Žaludeční šťávy ise zbytky potravy se draly ven jako první. Pak přišel na řadu odpad zpřeměny. Lidské tělo při tomto brutálním procesu spálilo klidně ideset kilogramů tuku asvalů. Škoda že proceduru nešlo absolvovat podruhé, posteskl si, když si vzpomněl na svou ženu.

Aby jí zas nekřivdil, na to, kolik milénií už oslavila, vypadala ještě dobře. Její vrstevnice ze starých dob už byly dávno polorozpadlými exponáty vmuzeu, nad kterými smutně lámali hole iti nejzručnější restaurátoři. Ne, stěžovat si na svou milou Moiru opravdu nemohl. Ikdyž tady dcerka taky nebyla úplně kzahození, jen co je pravda.

Takové pěkné pětadvacetileté tělo, středně dlouhé vlasy aslušivé brýle budící intelektuální dojem, to slavilo úspěch ukaždého starého kozla, jako byl Vladislav. Určitě se mohla pyšnit prsy, která se nemusela na noc skládat, aby se nepokrčila. Jedinou pihou na kráse byly ty potoky zvratků achuchvalce přebytečných tkání, které jako sudička už nebude potřebovat.

Anavíc, před chvílí se stala jeho plnohodnotnou dcerou, takže celá objektivizace nové sudičky stejně měla význam jen zpohledu pyšného otce.

Ať už byl sebepyšnější, ztoho zápachu mu začalo být nevolno. Nejdřív chtěl odejít do vedlejší místnosti, ale napadlo ho, že by se nová sudička mohla udusit vlastními zvratky, atak se nakonec rozhodl, že spojí dobré sužitečným aotupí své smysly alkoholem, čímž zároveň ioslaví narození své dcery. Vkuchyni našel plnou lahev whisky apůl lahve Amaretta. Ani jedno mu nechutnalo. Celkově Vladislav na alkohol moc nebyl. Poslední pořádné veselice se zúčastnil, když byly mobily ještě veliké jako dlažební kostka.

Vzal si sklenici azkusil smíchat Amaretto swhisky dohromady. Kupodivu to bylo lepší než každé zvlášť.

„Tak šťastné narozeniny!“ zahlaholil amocně si přihnul, zatímco spící dívce vybublávaly zúst cáry šedé hmoty podobné plastelíně.

* * *

Pak pomalu procitla aotevřela oči. Vústech cítila kyselou pachuť atělo jen ztěžka vykonávalo pohyby, které zamýšlela. Promnula si oči aotevřela je.

Zaječela.

„Co? Proč? Kam?“

Table of Contents

Část první

Kapitola první