© František Kotleta, 2013, 2024

Cover Illustration © Piotr Cieśliński, 2013, 2024

Cover Art © Lukáš Tuma, 2013, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2013, 2024

ISBN 978-80-278-0170-1 (print)

ISBN 978-80-278-1389-6 (ePub)

ISBN 978-80-278-1390-2 (mobi)

ISBN 978-80-278-1391-9 (pdf)

Dokonalý byznys

Blondýnka široce roztáhla drobounká ústa v úsměvu. Nevypadala, že by ji palebná síla mířící na její křehounké tělo nějak vyvedla z míry.

„Bojíš se?“ zeptala se mě.

„Ne,“ zavrtěl jsem opatrně hlavou.

„Měl bys,“ ozval se jí za zády mužský hlas.

A pak nastal masakr…

* * *

Přitom ten den probíhal jako každý jiný pracovní den. Teda pracovní den zahrnující předávku pašovaných diamantů do rukou ukrajinské mafie.

* * *

Vzduch čpěl vodkou, tabákem, jehněčím a olejem na zbraně. Saša Rybionek si vidličkou labužnicky vložil do úst posledního pelmeně, zapil ho vodkou a mocně říhl. Vzduch náhle páchl mnohem víc než před chvílí. Naštěstí jsem stál v opačné části místnosti. Koncentrovanou dávku ukrajinské neformálnosti tak schytal kapitán Nachtigall. Nerozhodilo ho to. Cigaretami značky Sparta si kolem sebe už dobrou půlhodinu vytvářel vlastní atmosféru.

V gruzínské restauraci Sakartvelo stálo větrání obecně za týden starého pelmeně, takže v téhle soukromé zadní místnosti už slabším jedincům začínaly slzet oči.

Saša Rybionek se za roky staršinování v Mukačevské brigádě dokázal stylizovat do dokonalého archetypu mafiánského šéfa východního střihu. Na krku mu visel těžký zlatý pravoslavný kříž s Ježíšem, posetý drahými kameny, hlavu si holil tak dokonale, až se leskla, přestože nebyl přirozeně plešatý, a pečlivě si dával záležet na tom, aby se choval hrubě a neotesaně. Každý, kdo se poprvé dostal do přítomnosti ukrajinského mafiána, musel z jeho vizáže během tří sekund pochopit, že odpouštění je doménou toho chlápka, co visí Sašovi na krku, zatímco on osobně dává přednost spíš tomu, aby každý, kdo jej zklame, ať už plánovaně, nebo jen z neschopnosti, skončil s hlavní samopalu v puse a rozpáleným železem v análním otvoru.

My jsme se Saši nebáli. Rozložení sil bylo sice pět na sedm v náš neprospěch, ale stačilo si pořádně prohlédnout ukrajinské mládence, kteří jinak na první pohled vypadali naprosto stejně – krátké vlasy, býčí šíje, špatně padnoucí saka kvůli širokým ramenům, prázdný pohled a sebevědomý ironický úšklebek –, aby zkušenému pozorovateli došlo, že jediný doopravdy nebezpečný je jenom jeden z nich. Stál strategicky v protějším rohu místnosti tak, aby dokázal uchránit staršinu Rybionka. Všichni ostatní byli jen prostí bijci z ulice. Jejich pěsti už určitě poslaly do nemocnice nebo rovnou do rakve spoustu chlapů, ale dobře vycvičený voják by si dokázal poradit s každým z nich.

A my jsme byli zatraceně dobře vycvičení vojáci. Kapitán Nachtigall, rotmistr Válek a četař Čech pocházeli ze 601. skupiny speciálních sil a já s nadporučíkem Mezinou jsme prožili šest let v SOG, nejlepší jednotce Útvaru speciálních operací Vojenské policie. S Nachtigallem a jeho partou jsme se seznámili v Afghánistánu. Každý z nás tam postřílel pár mudžáhedínů a spolu jsme vypili hektolitry piv. V civilu jsme se pak dali dohromady kvůli poněkud jinému druhu speciálních operací. Místo ochrany konvojů s potravinami pro vesničany a odstřelování islámských bojovníků, jsme dělali delikátnější práci jako převážení peněz, zbraní či zlata. Zkrátka a dobře jsme si zařídili vlastní zločineckou organizaci.

„Vodku?“ zeptal se už asi pošesté Rybionek. Kapitán kývl. Ukrajinec mu do sklenice rozšafně nalil až po okraj. Čirá tekutina přetekla a rozstříkla se po dřevěném stole bez ubrusu.

„Na zdraví!“ vyhrkl Saša a kapitán ve výslužbě vypil až do dna.

Zatím dokázal s mafiánem držet krok, ale jak znám bývalého důstojníka, další dva panáky ho dostanou do kolen. Ale tohle už Rybionek patrně neplánoval. Hrál si. Ukazoval nám i svým mužům, že má nervy z oceli, protože kufřík s kontrabandem ležel celou dobu zavřený na stole. Tohle všechno byla zkrátka jenom předehra.

„Dobře, pojďme k té nepříjemné části,“ zamračil se jako by otráveně Ukrajinec.

Nachtigall souhlasně pokýval hlavou, prsty pohladil číselný kód na kufru a po souhlasném cvaknutí zámku jej otevřel. Ukrajinský ranař postávající za sedícím staršinou vytřeštil překvapeně oči.

Tolik diamantů pohromadě ještě v životě neviděl.

* * *

Rybionek pomalým pohybem sáhl do kufříku a vybral jeden z kamenů.

„Jižní Amerika, hezký kousek, ale mizerné opracování. Latinos jsou flákači snad ve všem, co dělají,“ zakroutil hlavou a nasadil rádoby smutný výraz.

Kecal. Žádný Latino tyhle diamanty neopracovával. Byla to poctivá německá práce a většina diamantů navíc pocházela z jihoafrických dolů. Alespoň to tvrdili Izraelci, kteří nám v Nebrasce tohle horké zboží prodali. A židům, marná sláva, co se týče diamantů, věřím mnohem víc než umaštěnému ukrajinskému mafiánovi.

Rybionek měl dva důvody, proč tohle říkal. Buď chtěl jenom udělat dojem na své podřízené, kteří by nerozeznali diamant od broušeného skla, nebo se chystal srazit cenu.

„Pět milionů euro je za tohle moc,“ řekl Rybionek.

Takže to druhé.

Ukrajinci pochopili jeho narážku a našponovali svaly k boji. Pouze muž, který stál za staršinou, na sobě nedal znát pohnutí. Odhadl jsem ho přesně – profík. On byl ve střehu pořád.

Nachtigall se také nenechal vyvést z míry: „Dohoda s panem Hladilem zněla pět milionů. Jenom za to, abych je dostal ze Států, jsem musel zaplatit přes dvě stě padesát tisíc. Nesl jsem největší riziko, a pokud se změnily podmínky, tak od obchodu ustupuji.“

Jak popsat zvuk, který vydá deset chlapů, když z podpažních pouzder během pár sekund vytáhnou pistole a odjistí je? Poslední série zvuků byla rozhodně jedno velké „cvak“, které prostorem ještě chvíli rezonovalo. Jediní, kdo své pistole nevytáhli, byli Nachtigall s Rybionkem.

„Nebuďte tak hrr,“ usmál se široce mafiánský staršina. „Ach, vy Češi, děláte jako bych snad znesvětil lůno vaší matky,“ dodal, načež následoval hurónský smích. Navzdory němu bylo každému v místnosti jasné, že zrovna Rybionek by byl v případě potřeby schopný přesně něco takového provést. Osobně.

Mávl ledabyle rukou a jeho hoši sklonili pistole. Všichni měli makarovy – PM 9 mm. Stará dobrá ruská záležitost. Mafián nemafián, co se týče zbraní, je každý většinou tak trochu patriot. Hoši z východu dávali přednost makarovům, stejně jako chlapci ze Států milovali Colt 1911. My, hoši ze střední Evropy, jsme zase nedali dopustit na čezety. Konkrétně CZ 83 ráže 7,65 Browning. Poctivý výtvor Augustina Nečase z roku 1982 stále patřil do výzbroje české armády. Znali jsme ty chladné mrchy líp než své manželky a nevyměnili bychom je ani za nic. Na rozdíl od manželek. Alespoň já jsem to tak udělal.

„Tady je ale testosteronu.“

Byl to ženský hlas. A nejzvláštnější na něm bylo, že se místnostní rozlehl mnohem dřív, než se otevřely dveře, do té doby prokazatelně zamčené, a dovnitř vpadla mladičká blondýnka v lehce průhledných bílých šatech.

Všechny čezety i makarovy zamířily na ni.

„Možná jste si spletla dveře, madam,“ usmál se na dívku Ukrajinec, který stál spolu se mnou nejblíž dveřím a pistolí jí naznačil, aby se otočila a zmizela. S blondýnkou jako by se vzduch v místnosti osvěžil. Mezi tabák, vodku, jídlo a mužský pot vpadla silou stáda býků vůně fialek, která ovládla vzduch stejně rychle a nekompromisně jako Hitler Polsko. Tohle musel být zatraceně drahý parfém.

„Myslíte?“ uculila se na Ukrajince dívka a předvedla mu dokonalé pukrle.

* * *

„Míšo, odveď slečnu k baru a kup jí na mé zdraví panáka. Máme tady práci,“ zahlaholil přes místnost ukrajinsky Rybionek. Snažil se, aby to znělo nenuceně, ale v jeho hlase rezonovala slušná podrážděnost. Ať už za tohle narušení milionového obchodu může kdokoliv z restaurace, jeho příští hodiny budou naplněny bolestí.

Míša si dovolil krátký vítězný pohled k jednomu ze svých kolegů, schoval makarova do podpažního pouzdra a vřele se na dívku usmál. „Slyšela jste slečno, tady nemůžete být,“ řekl až otcovským tónem, tedy otcovským takovým tím způsobem, jaký si nevlastní tatínci schovávají pro dcerky, kterým právě povyrostla prsa, a vykročil jí naproti. Pravou rukou ji pevně obvinul kolem ramen, aby mu nevyklouzla, a se zkušeností vyhazovače ji manévroval ven ze dveří.

„Kafka,“ řekl najednou do ticha, které nastalo, nadporučík Mezina. Všechny čezety zamířily nervózně ke dveřím.

* * *

„Što slučilos? Što slučilos!?“ ozval se zezadu Rybionek. Jeho postoj „Jsem stále nad věcí“ zmizel stejně rychle a definitivně jako hotovost při první návštěvě bordelu.

„Slečno, pomalu zvedněte ruce a lehněte si na zem,“ řekl jsem a namířil dívce odjištěnou pistoli mezi oči. Ukrajinec, který se ji chystal odvést k baru, na mě vrhl tázavý pohled.

„Što slučilos?!“ zařval už definitivně vytočený Rybionek.

„Mí muži předpokládají, že na nás někdo šije boudu. Ta holka je kafka. Návnada, někdo, kdo má odvést naši pozornost,“ vysvětlil mu naopak klidným hlasem Jan Nachtigall. Přitom pomalu vstal a z podpažního pouzdra vytáhl svou čezetu. Ukrajinci opatrně následovali našeho příkladu a své makarovy znovu namířili směrem ke dveřím.

Blondýnka široce roztáhla drobounká ústa v úsměvu. Nevypadala, že by ji palebná síla mířící na její křehounké tělo nějak vyvedla z míry.

„Bojíš se?“ zeptala se mě.

„Ne,“ zavrtěl jsem opatrně hlavou.

„Měl bys,“ ozval se jí za zády mužský hlas.

* * *

A pak nastal masakr.

* * *

První vystřelil Mezina. Jeho terčem byl muž, kterému patřila ona výhružná slova. I on vypadal velmi mladě, tak na pětadvacet let. Na rozdíl od dívky se o něm ale nedalo říct, že by byl křehký. Naopak. Pod košilí se mu rýsovaly svaly, které by mu záviděl i Arnold Schwarzenegger za mlada. Měl dlouhé zrzavé vlasy svázané do culíku a na sobě zelenou košili a hnědé kalhoty. V ruce držel meč. Vypadal trochu jako ti idioti, co běhají po lese a hrají si na Pána prstenů, ale i kdyby to byl prostě jenom vypatlaný debil žijící v představě, že je elf, tady byl kufřík s diamanty za pět milionů euro. Kvůli tomu už stojí zabít nějakého toho larpera.

Výstřel mu směřoval do ramene ruky s mečem. Kulka zasáhla svůj cíl přesně. Na košili v místě ramene se mu objevila díra a pod ní se rozlila trocha krve. Jenže místo toho, aby se chlapík svíjel v bolestech, si jenom povzdechl: „To je na míru od Lowensteina! Víte vy, idioti, kolik tyhle věci stojí?“

My idioti jsme ale neodpověděli. Jen jsme fascinovaně hleděli na zrzka a jeho zranění, ze kterých si vůbec nic nedělal.

* * *

„Buch, krach, vžbuch!“ Tohle všechno naráz udělala zeď za Rybionkovými zády. Prostě se rozletěla, jako by do ní někdo vpálil granát. Ale nebyl to žádný výbuch. Nejdřív vyletěly cihly, pak vzduch ztěžknul prachem z malty a omítky, a nakonec tou čerstvě proraženou dírou ve zdi vlezl do místnosti chlap. Malý, podsaditý, plešatý, ve světle hnědém koženém baloňáku. Rozhlédl se po místnosti, ledabyle si z baloňáku oprášil trochu prachu a řekl: „Koukám, že jsem o nic nepřišel.“

* * *

„Streljaj! Streljaj!“ řval Saša jako smyslů zbavený.

„Prásk! Prásk! Prásk!“ místnost na ten povel explodovala výstřely jedenácti pistolí. Pěti čezet a šesti makarovů. Jen mafiánský staršina nestřílel. Skočil pod stůl.

* * *

Palba se rozdělila rovnoměrně dvěma směry. Kdo měl blíž blbečka s mečem, střílel na něj. Kdo tlusťocha v baloňáku, pálil po něm. Já jsem mířil na zrzka. Přece jen jsem ho měl nejblíž. První výstřel mu šel přímo do srdce. Trochu to s ním cuklo. Spíš to ale vypadalo jako přátelské dloubnutí klacíkem než zásah nábojem 7,65 Browning ze tří metrů.

„Neprůstřelná vesta,“ napadlo mě. Lehce jsem nadzvedl hlaveň a zamířil mu doprostřed čela. Vystřelit jsem už ale nestihl. Zrzek se zatočil, švihl mečem a usekl hlavu Davidu Válkovi, který mi stál po boku. Jeho nakrátko ostříhaná hlava dopadla na podlahu a tělo se za chvíli zhroutilo za ní. Předtím do něj ale stačil zrzek silně šťouchnout a dostat ho na chvíli mezi sebe a mou hlaveň. Výstřel skončil v hrudi bezhlavého rotmistra.

„Zabijte je!“ křičel na nás na všechny Nachtigall. Na rozdíl od Rybionka pod stůl neskočil. Pálil po tlusťochovi v baloňáku. Jak moc úspěšně, jsem nedokázal odhadnout. Šla po mně totiž blondýna. Držela před sebou jako štít Ukrajince, který ji měl původně pozvat k baru na panáka. Dělo se s ním přitom něco příšerného. Oči mu zčernaly a tělo se mu scvrklo jako penis po souloži. Jenom kurevsky rychleji. Blondýně se přitom oči naopak rozzářily.

„Hiváááááááá!“ zaječela a nejbližší z Ukrajinců, kterého se jen lehce dotkla rukou, se přitom v jednom jediném okamžiku pozvracel, pokálel, pochcal a vytekly mu oči z důlků.

„Děvko!“ vyprskl jsem a vystřílel do ní pět nábojů naráz. Kulky se od ní odrážely, jako kdybych střílel vzduchovkou do tanku, a s výsměšným cinkáním dopadaly na podlahu.

„Bacha!“ zařval na mě Mezina. Střílel přitom do zrzka, který mezitím naporcoval dalšího mafiána. Ten ještě žil, ale nevypadalo to s ním dobře. Klečel na zemi, opíral se hlavou o stěnu a měl usekané obě ruce. Krev z něj stříkala na všechny strany.

* * *

Zrzek se smál od ucha k uchu a šel po mně. Švihal mečem těsně před mým obličejem a vůbec nic si nedělal z kulek, které jsem do něho střílel.

Ta první se mu zaryla do čela. Vypadalo to, jako by ho jenom škrábla. Přesto ho zpomalila natolik, abych uhnul před jeho ostřím.

Druhou kulku jsem mu namířil do krku. Zase jen škrábanec.

„Švih, švih, švih,“ meč svištěl a jakoby ledabyle přitom prosekl břicho dalšímu z Ukrajinců.

Využil jsem toho a vyskočil na stůl, pod kterým se skrýval Rybionek. Hned vedle kufru s diamanty. Ztratil jsem se tím na chvíli ze zrzkova zájmu, takže to místo mě odnesl Mezina. Jeho pistole cvakla na prázdno a krátce nato meč prošel skrz něj. Po cestě propíchl levou plíci. „Uch,“ vydechl afghánský veterán naposledy.

„Chcípni už, ty kundo vykurvená,“ procedil jsem skrz zuby a narval posledních sedm nábojů zrzounovi do ksichtu, zatímco on vytahoval svůj meč z nadporučíka Meziny. Některé z kulek minuly, ale dobré tři nebo čtyři se mu zakously do očí.

„Ááááá!“ zařval, když mu došlo, že jsem ho oslepil. Z očí mu vytékal hnus v barvách Slavie, tedy bílo-červená břečka.

„Jáááárííííííílóóóóó!“ řval oslepený hajzl a mečem kolem sebe sekal tak zběsile, že blondýnka měla co dělat, aby se dostala z dosahu jeho meče. Proklouzla mu za zády do vstupní chodby, jako by byla jenom jarní mlha, aby se dostala z jeho dosahu.

Využil jsem zmatku, abych vytáhl z kapsy náhradní zásobník a narval jej do pistole. Prázdný s cinknutím skončil na podlaze. Konečně jsem měl také čas rozhlédnout se po místnosti. Všichni byli mrtví. Polovina byla posekaná mečem, ta druhá dopadla mnohem hůř. Byli…

„Ježíšikriste…,“ vydechl jsem.

„Ten s tím nemá co dělat,“ odvětil chlápek, který se do místnosti proboural skrz zeď.

* * *

Plešounův baloňák byl celý od krve. Dost možná právě pro tyto účely byl kožený. Krev se z něj dala dobře omývat. Nevpíjela se. Pomaličku z něj skapávala na podlahu: „Kap, kap, kap…“

Chlápek stál nad tělem kapitána Nachtigalla. Jeho levou ruku držel ve své pravačce a tu pravou v levačce. Kapitán byl už mrtvý. Jeho tělo leželo pokroucené na zemi. Vedle něj ležel ukrajinský ranař. Ten, kterého jsem jako jediného ocenil coby důstojného soupeře. Ruce měl sice obě, ale zato z jeho hrudního koše zůstalo jen něco beztvarého, kusy hmoty, jejíž zbytek se rozstříkl po místnosti.

„Prásk, prásk, prásk!“ zpoza stolu konečně vyskočil Rybionek. V ruce držel zlatý revolver, odznak svého postavení, a sázel jednu ránu za druhou do hnusáka, který proměnil všechny jeho muže v krvavou kaši. Bylo to marné. Zatímco do mladíka se kulky občas zavrtávaly, ale nic moc mu nedělaly, od plešouna se odrážely úplně stejně jako od blondýny. Mafiánský staršina si to uvědomil příliš pozdě. Chlap k němu pár kroků přicupital a vrazil mu ruku do krku. Slovo vrazil bylo na místě. Plešounova pěst totiž prošla Rybionkovým krkem skrz na skrz, doprovázená zvukovým i optickým efektem. Ten zvukový byl něco jako „grskplc“, ten optický doprovázely cákance krve vystřelené neuvěřitelnou silou a rychlostí do celé místnosti. Pár mě jich také zasáhlo.

Když plešoun použil druhou ruku, aby utrhl mafiánovu hlavu, a vyprostil se tak z rozblemcaného sevření masa made in Ukrajina, rozhodl jsem se ukončit sledování toho děsivě morbidního divadla. Levačkou jsem drapnul kufřík s diamanty, odrazil se od stolu a skočil dost daleko od zakrváceného plešouna. Mezi mnou a dírou ve zdi stálo jen pár cihel a nějaké ukrajinské kousky.

„Ne tak rychle, fešáku,“ ozval se mi za zády sametový hlas.

* * *

„Zastav se, ani se nehni!“ přikázal mi ten ženský hlas a já ho poslechl. Nevím proč, ale něco ve mně způsobilo, že jsem zůstal stát. Skutečně jsem se ani nehnul. Jako by mi zalili nohy do rychletuhnoucího betonu. Přitom to jediný, co jsem v tuhle chvíli chtěl, bylo utíkat co nejdál odsud. Bylo to jako v nějakým pitomým snu. Chtěl jsem běžet, ale nemohl jsem se hnout z místa.

„Kde je ten bastard?!“ křičel oslepený zrzek s mečem. „Vysekám mu vnitřnosti z břicha.“

„Musíš trochu víc vlevo, ještě dva kroky, přihořívá,“ navigoval ho pobaveně plešoun v baloňáku. Otočil jsem se a zjistil, že lidí v místnosti přibylo. Křehká blondýnka se vrátila. Stála teď zhruba tam, kde nějakým divným způsobem připravila o život prvního Ukrajince. Vedle ní stála černovláska. Musela to být ta, která na mě před chvílí křikla. Oproti blondýně vypadala o pár let starší a mohutnější. Měla velká prsa schovaná pod černou koženou motorkářskou bundou, na nohou černé ošoupané džíny a vysoké kožené gladiátory. Vlasy měla nakrátko ostříhané. I když by titul Miss Universe získala spíš blondýna než černovláska, měla v sobě nově příchozí něco, kvůli čemu by blondýnu opustil každej chlap jenom proto, aby se jí mohl plazit u nohou a žadonit o jediný dotek. Posledním nováčkem v místnosti byl vazoun v zeleném kabátě s dlouhými hnědými vlasy. Vypadal trošku jako ten typ čtyřicátníků, co mají tři děti, každé s jinou manželkou, a za největší zážitek v životě považují absolvovat pět koncertů kapely Kabát za sebou.

„Přihořívá, přihořívá, sekni,“ zavelel plešoun zrzkovi. Ten se rozpřáhl a narval svůj meč do zdi.

Plešoun to ocenil hurónským smíchem. Schválně ho navedl úplně špatně. Moje maličkost postávala nehybně o dobré čtyři metry jinde. Vzhledem k situaci mi to přišlo dost bizarní. Černovláska i vazoun to ocenili lehkým pousmáním, ale blondýna se vztekle zamračila.

„Daži, ty bastarde špinavý, ty lůzo nemytá, dej mi toho člověka, chci jej zabít, rozpárat mu břicho, vyvrhnout jeho vnitřnosti a věštit z nich!“ rozkřičel se zrzek. Lomcoval vztekle mečem, až omítka prášila po místnosti.

Plešoun se jenom škodolibě usmál. „Nenechám tě ho rozpárat. Bylo by to trapný, jen tak ho vykuchat. Byl z nich ze všech nejlepší, vážně talent,“ po slově talent plešoun mlaskl a popošel ke mně blíž. Připadal jsem si jako pětinohý retrívr na výstavě.

„Ty diamanty bych prosil,“ řekl a dost nešetrně mi vyrval kufřík s kontrabandem ze zkřehlých prstů.

„Tak už to s ním skoncuj, znervózňuje mě. Podívej, co provedl Jarilovi. Takhle zřízenýho jsem ho neviděla stovky let,“ domlouvala mu naštvaně blondýna a plešoun se na mě se zájmem podíval.

„Tak mi ho, u všech křesťanů, dejte, já ho chci zabít!“ zakřičel zase vztekle zrzek označený jako Jarilo. V tu samou chvíli se mu navíc podařilo vyprostit meč ze sevření zdi.

„Tu radost ti neudělám,“ odpověděl plešoun. „Je můj,“ dodal a vrazil mi pěst do břicha.

* * *

Minul.

* * *

Podařilo se mi totiž uhnout. Už pár sekund předtím jsem cítil, jak moje nevysvětlitelně náhlé ochrnutí oslabuje, a chystal jsem se toho využít v ten správný okamžik. A ten nastal právě teď. Chlapík v baloňáku se mocně zapotácel. Když jeho ruka nedopadla na vybraný cíl, ztratil stabilitu a prohnul se dopředu. Neváhal jsem ani okamžik, namířil hlaveň do jednoho z jeho očí a vystřelil tři náboje za sebou.

„Ááááá!“ zařval plešoun, když se mu kulky zahryzly do levého oka. Ať už mají na sobě tihle parchanti sebelepší neprůstřelné vesty a nějaké neznámé svinstvo na kůži, díky kterému je pro ně zásah Browningem 7,65 polechtání, oči jsou prostě oči. Jen mě mátlo, že to ty hajzlíky nezabilo.

Plešoun naštvaně znovu máchl pěstí. Spíš instinktivně než promyšleně. Ukročil jsem, abych se ráně vyhnul, a on místo do mě udeřil do stolu. S hlasitým „křup“ mu ruka zajela do desky. To křup ale nevydala jeho pěst. To stůl oznámil, že pelmeně si na něm už nikdo k obědu nedá.

Konečně jsem měl volnou cestu. Několika skoky jsem se ocitl u díry ve zdi. Konečně svoboda. Čerstvý vzduch z venku mi ovanul tvář.

* * *

A pak mi chladné ostří polechtalo vnitřnosti.

* * *

Byla to černovláska. Nechápu, jak se ke mně dostala tak blízko, ale najednou stála za mnou.

„Áááá!“ zařval jsem bolestí a upustil pistoli. Tělem mi lomcovala strašlivá křeč, čelo se mi orosilo studeným potem a nedokázal jsem se už ani nadechnout. Lapal jsem marně po kyslíku a vydával jen hekavé: „Ech, ech.“

Umíral jsem.

* * *

Visel jsem na něčem chladně kovovém, co mi zarazila do těla, a cítil jsem, jak ze mě vyprchává všechna síla. Byl jsem jako prase, které zdatný řezník nese napíchnuté do udírny. Žena mě tak natlačila až do díry ve zdi.

* * *

A potom mě políbila.

* * *

Líbala mě. Vášnivě, vroucně, posedle, jako bych byl rocková hvězda, která ji právě svezla ve svém ferrari. Bolest, kterou mi způsobovala čepel, přitom odcházela, utlumena vzrušením. Umírám a mám erekci? Super. Najdou mě vykuchanýho se ztopořeným ptákem. Tak přesně takovou smrt jsem si nikdy nepřál, proběhlo mi hlavou a pak jsem se sesul na zem a konečně umřel.

Pan Bobr

Otevřel jsem oči. Erekce byla dávno pryč achladný kov už vzádech taky nevězel. Zamrkal jsem očima, což byl také jediný pohyb, kterého jsem byl schopný. Ruce ani nohy nereagovaly. Jediné, co jsem viděl, byl bílý strop nade mnou, aslyšel jsem pouze divné pípání, přicházející odkudsi zleva. Brzy jej doplnil dusot jednoho páru nohou. Spatřil jsem překvapenou dobráckou oplácanou tvář ženy spíš vyššího než středního věku azachytil ijejí slova: „Probral se.“

Snad abych jí nedal zapravdu, upadl jsem znovu vmdloby.

* * *

Probral jsem se podruhé. Tentokrát jsem si nejdřív uvědomil, že jsem vzhůru, aaž pak jsem pomalu otevřel oči. Byla tma. Tedy ne úplná tma. Vmém pokoji vládla klasická noc narušovaná světlem pouliční lampy, dobývajícím se dopokoje přes poněkud ušmudlané okno, azářivým světlem zchodby, které sem podlézalo škvírou vedveřích. Zaregistroval jsem iono prvotní pípání.

„Žiju,“ probleskla mi hlavou myšlenka.

Krátký záchvěv radosti vystřídalo uvědomění si, že to žití bude asi stát zapěknou bačkoru. Jestli mi ta černovlasá děvka svým nožem polechtala ipáteř, budu dokonce života nasvět už jenom mrkat.

„Hachach,“ zkusil jsem promluvit. Vústech jsem měl sucho anavíc jsem ani neměl dost energie vytvořit nějakou smysluplnou hlásku, natož slovo.

Namluvení jsem rezignoval azkusil znovu pohnout nohama. Nešlo to. Ani ruce se nehýbaly. Zatnul jsem zuby azkusil to znovu. Měl jsem pocit, že ukazováček pravé ruky se trochu pohnul. Vysílen tou vší námahou jsem znovu usnul.

* * *

„Rozhodně není schopen výslechu. Zkómatu se sice dostal, ale stěží vám něco poví. Probírá se tak třikrát denně napár minut, víc mu ani nedovolíme. Je zázrak, že vůbec žije.“

Hlas patřil té postarší dámě, jejíž tvář jsem viděl jako první věc vnemocnici. Už jsem se naučil jej rozeznávat odhlasů sester, které jednou začas chodily omývat mé ne zrovna moc pohyblivé tělo. Mluvila napolicisty. Jejich příchod mě patrně probudil. Měl jsem zavřené oči asoustředil se nejen nato, abych si vyslechl probíhající rozhovor, ale hlavně nato, abych přitom zase neodpadl. Stěmi minutami měla pravdu. Nikdy jsem při vědomí nevydržel víc než čtvrt hodiny. Předpokládal jsem, že to bylo zásluhou léků, které mi kapačkou vdávkách putovaly rovnou dotěla. Nebyly to jediné hadičky, které domě vedly. Měl jsem ještě zavedenou cévku, aby tekutiny, které zase pravidelně odcházely země, nešly dopostele, ale poslušně doumělohmotného pytlíku přivázaného kposteli.

„Paní doktorko, já respektuji váš odborný názor apéči opacienta, ale ten muž je jediným svědkem masakru jedenácti lidí…“

„Ne-li přímo jeho strůjcem,“ přerušil prvního mluvčího jiný mužský hlas. Byl tenčí, dychtivý. Jeho majitel byl rozhodně mladší než muž, kterého přerušil.

„Nebo strůjcem,“ zopakoval poněm lehce nevrle starší zpolicistů. „Naše vyšetřování se nepohne, dokud jej nevyslechneme.“

„Tomu rozumím, ale ten chlap není schopný ani zamlaskat nasestřičku snejvětší prdelí vtýhle nemocnici, takže vám těžko dá nějaké informace.“ Paní doktorka byla zjevně pěkná ranařka. To jsem poznal už ztoho, jak se nemazala se sestrami, ale že byla takhle drzá inamuže zákona, mě docela překvapilo.

Mladší zpolicistů nato něco odvětil, ale význam jeho slov pohltila velká mlžná chobotnice bezvědomí, která mě láskyplně objala svými chapadly.

* * *

Intervaly mezi probuzeními byly stále kratší apředevším stav vědomí trval pokaždé oněco delší dobu. Aco bylo nejdůležitější, dokázal jsem hýbat nohama irukama. Zatím jen slabě alehce, ale itak jsem ztoho byl nadšený. Znamenalo to, že má mícha ipáteř jsou vpořádku. Teď už jen zbývalo zjistit, jak jsou natom moje vnitřní orgány, hlavně játra aledviny. Ta mrcha vmotorkářský bundě mě bodla někam dotéhle oblasti, akdyž už jsem zjistil, že se mohu hýbat, nebavilo by mě to využívat ktomu, abych se neustále musel dopravovat nadialýzu. Ikdyž podle těch policajtů, co mě touží vyslechnout, mi bylo jasné, že dialýzu bych dostával vevězeňský nemocnici, takže bych si alespoň ušetřil dojíždění.

* * *

„Vím, že jste vzhůru, pane Fridrichu.“

Ten hlas patřil doktorce. Přicházel zlevé strany mé postele. Byl klidný, přátelský. Otevřel jsem opatrně oči azjistil, že je tma. Naklonil jsem hlavu akonečně si ji mohl pořádně prohlédnout. Vážně jí mohlo táhnout tak našedesát. Kdysi to mohla být docela štramajda, ale čas způsobil, že její vnadné tvary se rozplizly ateď vypadala trošku jako Frodo Pytlík smíchaný sHalinou Pawlovskou. Akorát nebyla tak chlupatá. Alespoň namístech, která jsem viděl. Ať tak anebo tak, vypadala dobrácky. Kdyby se živila podomním prodejem, vzal bych si odní nejmíň tři encyklopedie, jeden vysavač advojité balení prášků naerekci neznámého původu.

„Jak… víte, že…“

„Že jste vzhůru?“ dopověděla zamě. „Snadno. Před třemi hodinami jsem vám snížila dávkování analgetik. Zase vám je vrátím napůvodní dávku, abyste se mohl vyspat, nebojte.“

„Proč?“ zeptal jsem se. Samostatná slova už mi docela šla, ale světami to bude horší.

„Ti policisté, co se nemůžou dočkat, až vás vyslechnou, mi řekli, že jste sloužil vAfghánistánu. Ukteré jednotky?“

„SOG,“ teda znělo to spíš jako „sok“, ale paní doktorka pochopila.

„Aha,“ řekla trochu zklamaně. „Můj syn sloužil ušestisté první.“ Nachvíli se odmlčela apak dodala: „Zemřel tam. Najel sautem naminu.“

„To… je… mi… lí-to,“ dostal jsem zesebe nakonec.

„Jmenoval se Tomáš, znal jste ho?“

Opatrně jsem zavrtěl hlavou.

Zklamaně si povzdechla. „Víte, já toho pro vás moc udělat nemohu. Ti dva pánové odkriminálky jsou stále nervóznější, čekám každým dnem, že mi sem napochoduje nějaký jejich doktor, aby vyšetřil váš stav adovolil jim vás konečně vyslechnout. Každopádně, můžu pro vás něco udělat?“

„Ho-rák. Ma-gi-str Pe-tr Ho-rák. Ad-vo-kát,“ vyslovil jsem jméno právníka, který Nachtigallově partě pomáhal legalizovat zisky adistribuovat je nenápadně mezi ostatní veterány.

„Rozumím. Zkusím jej kontaktovat,“ pokývala hlavou. „Pustím vám teď zase analgetika, ať se vyspíte. Potřebujete to. Ty vaše vnitřnosti dostaly pěkně zabrat.“

„Bu-du mít… následky?“ zeptal jsem se svypětím všech sil.

„Pravděpodobně ne. Přivezli vás vkómatu anikdo vám moc šancí nedával, ale nějak jste se ztoho zvetil. Přitom jste měl vzádech díru jako Titanic posrážce sledovcem. Ale vypadá to, že vnitřní orgány fungují, jak mají. Máte pěkně tuhý kořínek,“ pokývala uznale hlavou. „Škoda jen, že jste se dal nadruhou stranu barikády,“ povzdechla si spíš jako by kevzduchu vmístnosti než kemně, vstala aprsty pohladila kolečko, které regulovalo tok nakapačce. Zapár minut jsem se opět ponořil dospánku.

* * *

Tu noc se mi poprvé zdál nějaký sen. Byl oAfghánistánu. Auta vněm najížděla naminy, stříleli jsme poTálibáncích ahráli karty oto, kdo bude mít právo první zasunout, až knám nazákladnu Američani zase dostanou nějaké filipínské děvky.

* * *

Cesta odvěrného služebníka svého státu anároda nadruhou stranu barikády byla mnohem jednodušší, než by si paní doktorka vůbec dokázala představit. Její syn byl hrdina, který umřel vAfghánistánu, ale možná, že kdyby se vrátil domů, přišel opráci tak jako každý znás anikdo jej kvůli zasrané ekonomické krizi aminulosti veválce nechtěl zaměstnat, třeba už by s námi dávno pašoval diamanty zUSA.

Každý, kdo strávil víc než deset let varmádě, je vcivilu poněkud nesvůj. Zatímco vevojsku vládnou jasná pravidla, každý člověk má přesně dané postavení azodpovědnost, vesvětě bez uniformy je všechno mnohem složitější. Zvlášť poté, kdy se NATO kompletně stáhlo zAfghánistánu avrámci úsporného programu vlády nazvaného Radikální řez se česká armáda zedne naden zmenšila natřetinu. Tisíce nezaměstnaných avmnoha případech nezaměstnatelných vojáků se ocitly naulici. Spousta znich se dala naalkohol adrogy. Ti šťastnější skončili vevězení. Ti méně šťastní naulici.

Když mých bývalých spolubojovníků stímhle osudem přibylo už přespříliš, zaklepal nadveře mého domu Jan Nachtigall. Stejně jako většina propuštěnců jsem byl nezaměstnaný. Bydlel jsem vmalém domě naokraji Prahy ahledal vhodný konflikt někde naBlízkém východě, dokterého bych se mohl nechat naverbovat jako žoldák. Nespěchal jsem. Patřil jsem mezi ty šťastlivce, kteří měli varmádě už odkrouceno dost let nato, aby měli nárok navojenský důchod. Přesto bylo peněz tak akorát nahypotéku apár komiksů.

Nemusel mě dlouho přemlouvat. Pokud si dobře pamatuji, stačilo mu ktomu asi pět minut. Vté době už měl většinu lidí pohromadě arozjetých několik kšeftů.

* * *

Kapitán vevýslužbě nebyl žádný hlupák. Šel nato poměrně chytře. Nikdy jsme nedělali vlastní obchody. Neprodávali jsme zbraně Arabům ani pouličním dealerům. Neporcovali jsme drogy dopsaníček anedávali je diskotékovým distributorům, ani jsme neupláceli politiky, anezařizovali tak velké zakázky. My jsme byli prostředníci. Když někdo potřeboval cokoliv kamkoliv bezpečně adiskrétně dostat, vzali jsme to. Díky tomu jsme se nedostali dohledáčku policie, což jsme věděli jistě, protože upolicie jsme měli spoustu bývalých spolubojovníků, anavíc jsme měli díky naší zprostředkovatelské činnosti brzy tolik kompromitujících informací navětšinu významných hráčů středoevropského podsvětí, že si nikdo nemohl dovolit zkusit nás podvést nebo vyšachovat. Všichni věděli, že by to odnesl ijejich vlastní byznys.

Pokaždé vydařené akci jsme mezi sebe rozdělili polovinu zisku azbytek byl namagistru Horákovi ajeho šikovných finančních operacích, zahrnujících Fond napodporu válečných veteránů, který měl zahraniční ianonymní dárce, již mu věnovali své peníze vždy krátce poté, co nám naši mafiánští klienti zaplatili. Magistr Horák byl prostě šikula, ajestli mi mohl někdo pomoci odtěch dvou nervózních chlapíků zkriminálky, tak právě on. Navíc jsem se dost těšil nato, až ten jeho arogantní obličej, skrývající veskutečnosti citlivého dobráka, uvidím.