© Václav Ryneš, 2024

Cover © Žaneta Kortusová, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0164-0 (print)

ISBN 978-80-278-1372-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1373-5 (mobi)

ISBN 978-80-278-1374-2 (pdf)

Obsah

ÚVOD

POLITICKÉ STRANICTVÍ V 19. A 20. STOLETÍ

Věci veřejné a volební právo v habsburské monarchii

První Československá republika – ČR v letech 1918–1938

Protektorát Čechy a Morava 1939–1945

Československá vláda v emigraci

Třetí republika 1945–1948

Komunistické socialistické stranictví 1948–1989

Předávání mocenských pozic

Od listopadu 1989 ke svobodným volbám

O zákonodárnou a vládní moc

Změna a vznik postkomunismu

Po demontáži socialismu

České politické stranictví po roce 1990

Vznik stranictví

Prvotní politické stranictví

Volební mezníky

Vznik politického byznysu

Vznik politické korupce

České politické stranictví v evropském společenství

Stranictví a volby

Stranictví a národnostní otázka

Vývoj české státnosti a ústavnosti v 19. a 20. století

Habsburská monarchie

První a druhá republika

Třetí republika

Období socialistické státnosti

Po roce 1989

Závěr

ČESKOSLOVENSKÁ A ČESKÁ REPUBLIKA V EVROPSKÉM KONTEXTU

Náhled na osoby v prezidentském úřadu

Dva čeští prezidenti ve 20. století

Třídní a internacionální komunističtí prezidenti

Prezident výstavby socialismu

Prezident, představitel Slovenské komunistické strany a konsolidace

Disident a hlasatel národního usmíření s komunisty

Pragmatici a narcisové prezidenti

Léta v objetí postkomunismu

Bylo, nebylo a ještě je

Postkomunistická sociální skladba obyvatelstva

Zvratové situace v českých dějinách

Německé a ruské vztahy ovlivňující středoevropský prostor

Od pádu komunismu k české a slovenské státnosti

Česká republika v roce 2023

Neomarxismus, neoliberalismus a gender

STŘÍPKY ZE ŽIVOTA

Od socialismu k tržnímu hospodářskému systému

Vznik fiktivní demokracie různorodých občanských společností

Bilancování

Úspěšný, ctihodný lidé český

Dobří rodáci!

České zapeklité bludiště

Česko – jak dál?

Postkomunismus a demokratická praxe

Společenství inteligentních politiků a odborníků

Postkomunistické společenství

Demonstrace za práva lidu

Večírky jen pro zvané

Prostituce a sexuální služby

Vraždy na objednávku

Život lidí bez politiky

Český člověk ve víru rozvoje tržního hospodářského systému

Společenská deformace, nebo reformace?

Prachy, prašulata

„Bílí koně“ – prostředek k rozkrádání státního majetku

Nové prachy a prachůžky

Rajský život

Střapečky z ráje mocenské elity

Já na brachu a brácha na mě

Úspěšní politici postkomunismu

Období velkých koalic

Bratrstva kočičí pracky

Lov na odborníky – zastírače různých mocenských ambicí

Mocenská elita

Občanské dilema

Tipaři a „bílé koně“

Různé postkomunistické a společenské aktivity

Za vlád pseudodemokratů a neumětelů

Vojáci, soudci a policajti – opory státu

Kdy se časy měnily

Jak překonat marasmus postkomunismu

ROZPORNOSTI ČESKÉHO NÁRODA A SPOLEČNOSTI

Pokusy o evropskou jednotu národů a států a národní českou jednotu

K české občanské revolučnosti ve 20. století

K českému ekonomickému vývoji v období postkomunismu

Česko v současném planetárním a globalizačním vývoji

Současná lidská rovnost a nerovnost v planetárním a českém prostředí

Vnitřní katarze v české společnosti na počátku 21. století

České mocenské a sociální postkomunistické proměny

Sociální rozvrstvenost a možnosti českého obyvatelstva

Kam od postkomunismu?

Krizové změny v současné lidské civilizaci

ŘÁD A POŘÁDEK VE 21. STOLETÍ

Na hraně české občanské demokracie

Filozofický smysl českých dějin

Na hlubinách

Pod hlubinou demokracie

Z množiny námětových alternativ sociální státnosti

Politici nejsou navěky

PAMFLET STARCE S PORUCHOU AUTOIMUNITY

O duchovním vývoji na planetě ve 21. století

O lidské malosti a velkosti na planetě

Umělá inteligence

Česká politická rozhraní

Politická neodpovědnost a zmatečnost soudobé české politiky

Nezásadové politické hokynářství

SEZNAM POUŽITÝCH ZKRATEK

LITERATURA

ÚVOD

Politologická úvaha představuje úhel pohledu, který nemusí mít popisný charakter a může se soustřeďovat na interakce a různé druhy dějinných souvislostí – z množiny reálných dějinných událostí.

Studie je zaměřena na období přechodu od komunismu k tržnímu kapitalistickému systému a k demokratické přestavbě státu a postkomunistické období. Na období zásadních změn a proměn v oblasti sociální a životní úrovně obyvatelstva. Poukazuje na vytváření nových mocenských elit a na klady a zápory v životě českého obyvatelstva a občanské společnosti. Rovněž poukazuje na nové generace českého obyvatelstva a změny životního stylu a nové sociální rozvrstvení české společnosti. Společnosti, které se otevřela řada nových možností pro osobní, společenský život v domácím a zahraničním prostředí.

Tyto generace však musí hledat nové společenské a sociální výzvy nejen v českém, ale i v evropském prostředí a musí se i účastnit hledání nejen nových morálních hodnot, životní úrovně, ale i vzniku nové evropské státnosti.

POLITICKÉ STRANICTVÍ V19. A 20. STOLETÍ

V míjení těžkých roků

čím dál mi jasnější jest:

není ztracených kroků,

není ztracených cest.

zveršů Viktora Dyka

Politologická studie a společenské eseje autora zachycují období vzniku československé demokratické státnosti, období protektorátu Čechy a Morava, lidově demokratické Československo, socialistickou i federativní státnost, která byla završena vznikem České a Slovenské republiky a jejich vstupem do evropských demokratických struktur.

Zhlediska chronologického autor zachycuje období let 1938–1992 studijní a esejistickou formou, posléze politologicky analyzuje postkomunistické období až do současnosti i možnosti evropských a středoevropských perspektiv. Upozorňuje na pokus o národní sjednocení vdobě druhé republiky, na socialistické rozložení obyvatelstva na politicky angažované a neangažované vobdobí socialismu a komunismu a vznik vlády národního porozumění a vznik demokratické státnosti. Analyticky se zabývá složitými českými a německými a také českými a slovenskými vztahy.

Esejistickou formou a prostřednictvím komentovaného výkladu vývoje stranictví autor poukazuje na přechodné období od socialismu ktržnímu hospodářskému systému, ve kterém demokracie „plakala a ještě stálé pláče“, poukazuje na období postkomunismu a jeho dopady do stálé nedokonalého českého demokratického prostředí a státnosti.

Jedná se o diskusní i polemický příspěvek kstátním a národním dějinám a české existenci ve středoevropském a evropském prostoru smnožností další perspektivy.

Politika je jev, který vyjadřuje různé společenské, mocenské a jiné vztahy na úrovni vývoje lidské civilizace vlokálním a globálním měřítku, a to na určitém místě a vdaném čase. Je interakcí mezi člověkem a společností a společností a člověkem vrůzných společenských a politických systémech. Politika neexistuje sama pro sebe, ale jen vyjadřuje mezilidské a mocenské poměry ve vývojovém trendu lidského společenství. Politika vždy vyjadřuje stupeň vyspělosti civilizace a kulturní a morální úroveň člověka a společnosti vdané době. Politika rovněž vyjadřuje individuální a kolektivní snahy jednotlivce a jednotlivců ve vytváření dějinných skutečností, ale i podíl na změnách dějin lidského společenství – vjeho mikro- a makroskopickém vývoji.

Politika nevyjadřuje lidské dobro nebo zlo, ale je účelovým i emočním jednáním jedince a jedinců za všech jejich životních okolností ve veřejném dění.

Politické stranictví je jevem, který je spojený spolitikou, je to sdružování jedinců za určitých okolností, za určitým cílem, programem, ideovou pohnutkou nebo vizí ve formě účelových seskupení – vmoderním pojetí lze takto charakterizovat vytváření politických stran.

Člověk je společenská bytost, která se podílí na veřejném a politickém dění, které ovlivňuje, kterým je ovlivňována a které probíhá vurčitých dějinných souvislostech. Politika neexistuje sama pro sebe nebo sohledem na existenci jedince nebo jedinců, ale jen vyjadřuje mezilidské a mocenské poměry a vztahy lidského společenství vnějakém prostředí a čase.

Politiku lze charakterizovat jako určitý společenský jev, který lze chápat ve trojrozměrném smyslu:

„polity, politics, policy“.

Polity

• vymezení společenského a politického prostoru, ve kterém se politika odehrává

Politics

• střetávání společenských a politických činitelů a jejich zájmů, vzájemná interakce vrůzných násilných a nenásilných zápasech o politickou moc ve společenských a politických systémech lidského společenství

Policy

• konkrétní společenské a politické cíle, programy a výsledky politického dění

Jedná se o druh politologické metodologie, která umožňuje chápat politické jevy a mocenské uspořádání vurčitých globálních a lokálních souvislostech, ale i analyticky vyhodnocovat dílčí části politických procesů.

Vrámci evropské a americké civilizace se projevují různé druhy stranictví ve společenských a politických systémech, které jsou spojeny srůznou formou státnosti. Moderní stranictví je obvykle spojováno svývojem ústavnosti, parlamentarismem, demokracií a slidskými a občanskými právy. Počátky moderního politického stranictví je možno klást do 17. století a rozvoj moderního politického stranictví nastal v19. století a je i spojen svývojem národní státnosti, různými parlamentními formami a rozšířením volebního práva.

Zhlediska společenských a politických systémů lze politické stranictví dělit na:

• demokratické (parlamentní a mimoparlamentní)

• nedemokratické (totalitní a autoritativní), které nereprezentuje pluralitní stranický a demokratický systém nebo státnost

Zhlediska vývoje evropské a americké civilizace lze stranictví orientačně například dělit na:

• ideové, ideologické, náboženské, zájmové

• konzervativní, liberální, republikánské, socialistické, komunistické, fašistické

• nacionální, fašistické, ekologické a jiné

Politické stranictví může mít i celou řadu různých forem, a to vsoučasných společenských a politických systémech. Vsoučasnosti lze zařadit do politického stranictví i různé formy politických iniciativ, účelových politických sdružení a občanských aktivit, které se ustavují za různých okolností a politických příležitostí.

Postmoderní a občanské politické stranictví je možno charakterizovat jako dobrovolné sdružování občanů za účelem prosazování určitých názorů vrámci politických programů a vizí ve společenských a politických systémech. Vrámci evropské a americké civilizace založené na demokracii a pluralitě a lidské svobodné vůli je politické stranictví základem občanské společnosti, která je založená na volebním právu a svobodných volbách, jež zaručují lidská a občanská práva.

Vobčanské společnosti vedle politického stranictví vzniká i řada různých politických občanských aktivit, které se na nepolitické i politické bázi angažují vrámci volebních systémů a prosazují různé zájmy, a to vrámci demokratických pravidel vdemokratické a pluralitní občanské společnosti.

Politické strany a různá politická hnutí se sdružují vrůzné předvolební, volební a povolební koalice za účelem realizace svých programů a vizí ve veřejném životě.

Vobčanské a demokratické společnosti politické stranictví a hnutí usilují na základě oslovení občanské veřejnosti ve volební soutěži o získání politické moci, a to za účelem realizace svých vizí a programů. Vdemokratické a občanské společnosti tak politické strany a hnutí získávají účast na státní moci a veřejné činnosti.

Vnedemokratickém prostředí totalitních a autoritativních společenských a politických systémech je obvykle nedemokratickými prostředky potlačená svoboda jedinců a svobodné pluralitní soutěžení politického stranictví. Politika a politické stranictví nachází své všeobecné možnosti a uplatnění vrůzných stáních útvarech, federacích, konfederacích a uniích nebo mezinárodních organizacích.

Věci veřejné a volební právo vhabsburské monarchii

Pojem Koruna česká vyjadřoval spojení krále a šlechty a byl používán ve smyslu teritoriálním a vyjadřoval spojení zemí, které tvořily součásti státu.

Vprůběhu 14. století se vytvořil zvláštní sněm jako jakýsi kolektivní orgán šlechty, který byl nazýván sněmem generálním. Na generálních sněmech se scházela česká a moravská šlechta a šlechta zvedlejších zemí. Generální sněmy svolával panovník kprojednávání nejdůležitějších otázek státní politiky. Později byly sněmy rozšířeny o účast duchovních představitelů a zástupce královských měst – měšťany.

Vhusitském období se sněmy stávaly směsicí různých zájmů, srůzným složením, a byly svolávány vnepravidelných lhůtách. Včeských zemích po husitských válkách se vytvořil stav panský, rytířský a městský. Sněmy, které se skládaly ze stavů, se stávají mocenskou složkou vedle moci panovníka a zápasí za stálé zesílení svých pravomocí na úkor moci panovníka. V rámci české koruny existovaly ve sněmovní hierarchii tři druhy shromáždění: krajské sjezdy, zemské sněmy a sněm všech zemí – generální sněm. Jen taková usnesení, snimiž souhlasil panovník a všechny stavy, měla platnost zákona.

Stavovské sněmování se zcela mimořádně rozvinulo za období stavovského povstání vletech 1618–1620, kdy vzniklo usnesení o ustavení České konfederace. Vpodstatě se jednalo o určité ústavní vyjádření, že všechna moc náleží stavům a že vzemi mají privilegované postavení protestanti. Po porážce stavovského povstání již nikdy nebyl svolán generální sněm Koruny české a scházely se jen zemské sněmy, a to i vobdobí habsburského absolutismu. Pobělohorský politický vývoj přenesl koncentraci politické moci na panovníka a potlačil stavovské kompetence. Zemské sněmy vČechách, na Moravě a ve Slezsku se staly institucemi provinciálními, kdy centrální instituce sídlily ve Vídni, kde nebyla žádná sněmovní protiváha proti moci panovníka. Naopak protiváhu měly zemské sněmy vbyrokratických zemských úřadech. Zemské sněmy představovaly vobdobí absolutismu jen shromáždění privilegovaných stavů. Konec stavovského sněmovnictví nastal vrevolučních letech 1848–1849, které přinesly zásadní změny vcelé monarchii.

Pokus o přeměnu monarchie na stát sparlamentním uspořádáním nebyl úspěšný, ale vrevolučním období došlo ke svolání říšského sněmu do Vídně a jeho pozdějšímu přesunu do Kroměříže, kde sice schválil návrh ústavy pro neuherské země, ten však nebyl přijat pro násilné rozehnání sněmu.

Císař František Josef I. vydal ze své vlastní pravomoci ústavu ze dne 4. března 1849 s platností i pro Uhry. Vroce 1851 byly všechny předpisy omezující moc panovníka zrušeny.

Přebudování monarchie na federativní stát se vrevolučním období nepodařilo, ale již ústava z25. února 1861 byla konstituční. Nejvyšším orgánem se stala říšská rada, která měla upravovat záležitosti týkající se všech zemí. Říšská rada se skládala ze dvou komor. Pánské sněmovny, kam jmenoval členy panovník, aPoslanecké sněmovny, do které volily zástupce zemské sněmy vkuriích: velkostatkářů, měst, živnostenských a obchodních komor a venkovských obcí. Zemské sněmy bez ohledu na bývalé státoprávní a historické uspořádání měly stanoveny stejné pravomoci. Byly jim též zakázány vzájemné kontakty, a tak bylo omezeno jejich společné politické vystupování. Zemské sněmy byly voleny ve třech volebních třídách podle zdaněného majetku. Všechny třídy byly rozděleny na volební okrsky podle většinového principu.

Rakouský konstituční stát byl vytvořen shora panovníkem, který měl právo veta.

Česká politická reprezentace neodmítala širší rámec státu, ale stála na principu kontinuity českého státního a historického práva a na upevnění jednoty vrámci monarchie. Po rakousko-uherském vyrovnání vroce 1867 se říšská rada transformovala do nejvyššího zastupitelského orgánu Předlitavska – vrakouské části monarchie. Poslanecká sněmovna byla stále volena zemskými sněmy. Volební reforma (1882) snížila ve třídách měst a venkovských obcí volební census z10 zlatých na 5 zlatých a otevřela cestu květšímu lidovému zastoupení, ale i květší české voličské většině. Vroce 1896 byla založena pátá kurie, ve které se voleb mohli účastnit všichni muži, kteří dosáhli věku 24 let.

Koncem 19. století se dostal rakouský konstitucionalismus do všeobecné krize. Ve společenském prostředí se začala organizovat různá politická a sociální hnutí a politická seskupení a strany, které začaly obhajovat a bojovat za své dílčí zájmy a klást veřejné požadavky. Rakouská vláda byla přinucena kdalší úpravě volebního práva. Poslední volební reforma proběhla vroce 1907, kdy byl schválen nový volební zákon, který zavedl všeobecné, rovné a tajné hlasovací právo. Volební právo se netýkalo žen, to bylo vRakousku zavedeno až vroce 1918 a vČeskoslovensku vroce 1920.

U počátku českého politického stranictví v19. století byla spolková činnost, která se postupně proměňovala vhonorační stranictví, ve stranictví národní, ideové, náboženské, zájmové, které do sebe stále více vstřebávalo sociální prvky a nabývalo masového charakteru. České politické požadavky vroce 1848 na proměnu monarchie a na federaci jednotlivých států nebo národů byly potlačeny státním absolutismem, který se vdruhé polovině 19. století proměnil vkonstituční monarchii sříšským sněmem.

V mnohonárodnostní rakouské monarchii převažovaly národnostní a autonomní zájmy, které se postupně rozšiřovaly o sociální, ideové, ideologické, náboženské, ale i zájmy dělnické, rolnické a živnostenské.

Panovnická a státní moc i státní absolutismus omezovaly přeměnu spolkové činnosti na politické stranictví, širší podíl jednotlivých vrstev obyvatelstva na veřejném dění, ale i rozšiřování volebního práva zprivilegovaných vrstev do občanských vrstev obyvatelstva. Vmnohonárodnostním státě vznikalo politické stranictví na národnostním principu a postupně se štěpilo podle ideového a zájmového zaměření, ale i požadavků státoprávních a historicko-právních.

Prvotní stranictví vytvářelo politické vedení, tiskové a nakladatelské orgány, kdy se členstvo soustřeďovalo ještě vzájmové spolkové činnosti, která se přetvářela vpolitickou spolkovou činnost, jež přerůstala ve vytváření důvěrnických místních seskupení a později vmístní organizace vobcích a městech.

Politické stranictví se již na konci 19. století začalo diferencovat podle sociálního rozvrstvení voličů, ideového a ideologického profilování, národních či občanských zájmů členské základny. K prvotnímu politickému sdružování a ke stranické aktivitě docházelo vždy u příležitostí zemských nebo říšských voleb do zastupitelských sborů, kdy stranické orgány se měnily ve volební výbory, které navrhovaly kandidátní listiny a řídily volební kampaně.

Vedení jednotlivých stran se postupně měnila ve výkonné výbory, které se staly ustálenou institucí, jež svolávala pravidelné sjezdy důvěrníků a stranických stoupenců. Vpolitickém stranictví hráli klíčovou roli zvolení zástupci – poslanci, kteří se stali stranickými a veřejnými reprezentanty stranických zájmů ve veřejnosti a vzastupitelských orgánech. Stále větší organizační úlohu začaly sehrávat různá družstva, stranická nakladatelství a vydavatelství, stranický tisk, ale i profesionalizace vtiskové a politické oblasti. Stranické tiskové orgány, straničtí důvěrníci či celozemské spolky začali tvořit stranickou základnu semknutou okolo důvěrnických sborů a výkonného výboru.

Neformální a neustálené organizační vazby vytvářely prostředí pro vnitřní diferencovanost uvnitř jednotlivých politických stran a pro vznik frakční činnosti, ale i nových stranických subjektů.

Vznik politického stranictví je úzce spojen se vznikem a rozvojem parlamentarismu a volebních a občanských práv.

Politické stranictví vmonarchii vzniklo za podmínek omezenosti ústavou a právními předpisy, kdy jeho vznik značně ovlivňovala spolková činnost, ale i nepolitická sféra stavovských či družstevních organizací a různých nakladatelství a vydavatelství i rozvíjející se novinářské a tiskové činnosti. Prvotní síť důvěrníků a různých zájmových, svépomocných, vzdělávacích a politických spolků byla postupně nahrazována novou organizační strukturou, která se přizpůsobovala volebním obvodům a státní správě, kde vznikaly výkonné výbory, jež organizovaly volby. Strany se začaly více opírat o nově vznikající organizační struktury, začal se měnit i charakter stranických sjezdů, které se stávaly nejvyšší stranickou institucí. Do popředí se začal dostávat princip volitelnosti vedení stran a demokratizace vnitrostranického života, ale i prvky centralizace a vyžadování loajality vrámci stranické členské základny. Ústřední stranické orgány začaly vyžadovat od nižších orgánů loajalitu a poslušnost. Začalo i organizační rozčlenění na širší a užší výbory, předsednictva, tajemníky, sekretariát a poslance.

Na přelomu 19. a 20. století se vpolitickém stranictví začala prosazovat profesionální, politická, finanční a tisková odbornost, a to z důvodu zabezpečení narůstající politické činnosti stran. Začala vznikat politická agenda a zřizování sekretariátů při ústředí stran, ale i na regionální úrovni. Na začátku 20. století bylo zaváděno všeobecné odvádění členských příspěvků a hledaly se cesty na získání finančních prostředků prostřednictvím tiskové a hospodářské činnosti. Začala i členská evidence ve stranách.

Politické stranictví již nevystačilo srezolucemi ze schůzí a sjezdů, svolebními proklamacemi a programy, ale stále více muselo obhajovat konkrétní politické, společenské, ale i jiné zájmy svých členů ve veřejném životě. Na přelomu 19. a 20. století se již stávají politické programy nezbytnou součástí politického stranictví, kdy strany zaujímaly postoje ke všem otázkám činnosti státní správy či samosprávy, ale vyjadřovaly i své postoje knárodnostním otázkám, sociálním a hospodářským záležitostem. Sprobuzeným národním a politickým sebevědomím začaly vznikat sokolovny, orlovny, katolické, živnostenské či dělnické domy a začala se rozvíjet družstevní činnost svépomocných družstev vrolnickém a selském prostředí. Stejně tak včeském národním a jazykovém prostředí se začal naplno rozvíjet národní a kulturní život.

Vrámci habsburské monarchie lze hledat počátky politického stranictví v období před lety 1848–1849, což souvisí srozvojem a rozmachem spolkové činnosti a parlamentarismu. Vedle dosavadní stavovské reprezentace se postupně formovalo české a německé měšťanstvo a politicky se začal probouzet i venkov a živnostníci ve městech. České a německé politické stranictví se lišilo při prosazování národnostně motivovaných požadavků a vzákladních otázkách státoprávního vývoje vzemích Koruny české a vmonarchii.

Cílem českého politického dění od roku 1848 až do první světové války byla státoprávní samostatnost českého státu vrámci habsburské monarchie. Tento požadavek byl zdůvodňován i historickým právem, existencí středověkého českého státu, který zahrnoval Čechy, Moravu a Slezsko.

Požadavek byl později rozšířen i na území slovensky mluvícího obyvatelstva žijícího vuherské části monarchie, a to na základě přirozeného práva. České požadavky znamenaly i federalizaci monarchie a citelně se dotýkaly Uherského království vrámci mnohonárodnostní habsburské říše. Po národnostní stránce zdůraznění státoprávních a historickyprávních požadavků České koruny vrámci mnohonárodnostní monarchie znamenalo i nesouhlas německé většiny vrakouském prostředí i zahraničních Němců a Němců žijících včeských zemích. V Čechách německá menšina představovala 1/3 obyvatelstva, na Moravě 1/4, ovšem ve Slezsku Němci tvořili většinu. Česká politika narážela na německou většinu a na maďarské výjimečné postavení vmonarchii. Vneposlední řadě na české Němce, kteří odmítali jakékoliv politické a jazykové ústupky a programově byli bližší německému Berlínu než rakouské Vídni. Od sedmdesátých let 19. století nebyla česká politika určována jen programem národním, ale již také praktickými společenskými a hospodářskými zájmy. Včeském prostředí vedle konzervativního velkostatku působila Národní strana, která tvořila široký aglomerát různých národních proudů.

Vrámci habsburské monarchie lze hledat počátky politického stranictví vletech 1848–1849, a to vsouvislosti srozvojem parlamentarismu a rozmachem spolkové činnosti. Již zrušení roboty (1849) vytvořilo podmínky pro změnu ve venkovském prostředí a umožnilo větší zapojení venkovského obyvatelstva do společenského a hospodářského dění. Rovněž přijetí živnostenského řádu vytvořilo podmínky pro rozvoj svobodné podnikatelské činnosti. Vedle dosavadní stavovské reprezentace se postupně formovala česká a městská reprezentace, která se lišila při prosazování národnostně motivovaných požadavků, ale i vzákladních otázkách jazykového a státoprávního vývoje a mocenských pozic německé menšiny včeských zemích.

První volby do říšské rady se konaly vroce 1861 a na českém sněmu získal český národní blok třetinu mandátů, a to převážně vkurii venkovských obcí. Říšská rada, která byla svolána vroce 1861, měla od počátku charakter užší rady, protože se na její jednání nedostavili poslanci řady zemí, zejména zUherska, Sedmihradska a Chorvatska. Česká politická reprezentace (1863) zase na protest, že uherský sněm neobeslal říšskou radu, zahájila pasivní resistenci, která i zdalších důvodů trvala až do roku 1879. České politické snahy reprezentoval František Palacký, když vytvořil program federalizace Rakouska (1865) a nastínil tak možnost řešení státoprávních poměrů jinak, než jak ktomu došlo po prohrané prusko-rakouské válce a přijetí dualistického státoprávního řešení, a to vytvořením rakousko-uherské říše. České politické a federativní snahy o přeměnu monarchie na federativní stát tak byly definitivně bezpředmětné a vpředlitavské části vznikla německá mocenská nadvláda a vuherské části zase maďarská. Již prosincovou ústavou zroku 1867 byla upravena politická struktura neuherských zemí, jejichž oficiální název zněl: Království a země na říšské radě zastoupené. Běžně se však hovořilo o Předlitavsku nebo Rakousku. Včeských zemích nastalo velké zklamání a politické rozčarování.

Včeských zemích začala politická a národní diferenciace a začaly se vytvářet všenárodní strany, ze kterých se později vytvořily nejdříve frakce a pak samostatné stranické subjekty. Vzniklo politické stranictví na základě národnostního principu včeském, německém a polském prostředí, ve kterém vznikala určitá autonomie katolického a rolnického hnutí, ale i rozdílné politické proudy. Včeském prostředí po rozpadu Národní strany na Staročeskou a Mladočeskou (1874) vznikla i celá řada nových stranických subjektů. Vznikla křesťanská a sociální (1894), národně katolická (1897), národně sociální (1894), radikálně pokroková (1897), státoprávní (1899), realistická (1900) či agrární strana (1904). Vmoravském prostředí se od Národní strany oddělila Lidová strana na Moravě (mladočeská), strana národně sociální (1898), dvě katolické strany (1896 a 1898), agrární strana (1904), pokroková (1907) a živnostenská (1908).

České strany vrámci rakouského parlamentarismu na říšské radě a na zemských sněmech aktivně prosazovaly české státoprávní požadavky, všeslovanské zájmy, ale i jiné zájmy rozvíjející se české společnosti, avšak hlavně zápasily sněmectvím, srakouským němectvím a německou menšinou včeských zemích. V české, německé a polské společnosti docházelo knárodní a programové diferenciaci, která se odrážela nejen vpolitickém dění, ale i vsociální a hospodářské oblasti i ve vlastním a samostatném vývoji jednotlivých politických stran vrámci jednotlivých národností, které se odrážely na jednání rakouské říšské rady.

České politické stranictví vytvářelo na říšské radě a na sněmech včeských zemích stranické kluby. Ty se sdružovaly především z hlediska národních, kulturních a hospodářských zájmů. Složitost rakouského sněmování často provázelo české obstrukční jednání, blokace sněmovního jednání a časté rozpouštění sněmů či neúčast na jednáních a jejich bojkot.

Včeských zemích byly vletech 1907–1914 položeny základy ke vzniku moderního českého stranictví. České politické stranictví, které mělo národní charakter, bylo omezeno na české země a říšskou radu, kde reprezentace českých zemí obhajovala i všeslovanské zájmy vRakousku. Německé strany byly součástí politického stranictví srakouskou působností nebo snacionálním němectvím a polské mělo návaznost na Halič a její stranický systém.

Ve znamení rozháranosti a názorové rozdílnosti probíhal rakouský parlamentarismus na přelomu 19. a 20. století jak na říšské radě, tak i vjednotlivých zemích. Například český sněm byl vletech 1908–1913 rozpuštěn a činnost již nikdy nebyla obnovena. Obstrukce českých stran, protestujících proti ústavním poměrům vČechách, pak vroce 1914 znemožnila jednání poslanecké sněmovny říšské rady. VČechách pak místo sněmu úřadovala vládní komise. Říšská rada již nebyla svolána až do roku 1917. Na základě mimořádných opatření byly uzavřeny zemské sněmy na Moravě a ve Slezsku (1914).

Události první světové války omezily nejen parlamentní činnost, ale i činnost politického stranictví, které se však aktivizovalo sblížícím se koncem války a zánikem Rakouska-Uherska.

První Československá republika – ČR v letech 1918–1938

Za existence první republiky lze rozlišit následující koalice:

• celonárodní 1918–1919

Protektorát Čechy a Morava 1939–1945

Československá vláda vemigraci

Třetí republika 1945–1948

Komunistické socialistické stranictví 1948–1989

Předávání mocenských pozic

Od listopadu 1989 ke svobodným volbám

O zákonodárnou a vládní moc

Změna a vznik postkomunismu

Po demontáži socialismu

České politické stranictví po roce 1990

Vznik stranictví

Prvotní politické stranictví

Volební mezníky

Vznik politického byznysu

Vznik politické korupce

České politické stranictví vevropském společenství

Stranictví a volby

Stranictví a národnostní otázka

Vývoj české státnosti a ústavnosti v19. a 20. století

Habsburská monarchie

Říjnový diplom

Ústava rakouské říše

Prosincová ústava rakouské říše

Zemské zřízení pro Království české

Zemské zřízení pro markrabství moravské

Zemské zřízení pro vévodství horno- a dolno- slezské

První a druhá republika

Provolání Národního výboru o vzniku Československa

Deklarace slovenského národa

Ústava Československé republiky

Mnichovská dohoda 29. září 1938

Třetí republika

Období socialistické státnosti

Ústava Československé republiky

Ústava Československé socialistické republiky

Ústavní zákon o československé federaci

Po roce 1989

Ústava České republiky

Závěr