Copyright © Lucie Lukačovičová, 2024

Cover illustration and drawing © Jana Maffet Šouflová, 2024

Cover art © Jana Maffet Šouflová, 2024

Photo © Medusa Photo, 2024

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0186-2 (print)

ISBN 978-80-278-1424-4 (ePub)

ISBN 978-80-278-1425-1 (mobi)

ISBN 978-80-278-1426-8 (pdf)

PROLOG

(PRAHA, 21. STOLETÍ)

Ve sklepení pod dlažbou Starého Města byla tma, rušená jen mihotavým svitem několika svící. Prostor vyplňovaly chvějící se stíny – a spalující bolest.

Teodor seděl na zkřížených nohou, ruce položené na kolenou. Veškerou vůli upínal k tomu, aby se nezhroutil na zem a nezačal křičet.

Měl pocit, že hoří zevnitř. V žilách mu proudil tekutý oheň a do toho žáru jako by se zarývala ledová ostří, kdykoliv se ho dotkla čísi chladná ruka.

Vnitřní plameny v tom místě pokaždé na chvíli ustoupily, aby se záhy vrátily a začaly běsnit s obnovenou silou.

Pak najednou doteky ustaly. Vzduch prosytila vůně bylin. Napětí a bolest, které mu do té doby trhaly svaly, zvolna zeslábly, až se vytratily docela.

„Teo? Slyšíš mě?“ Známý hlas.

Otevřel oči. Snažil se dýchat pomalu a pravidelně. Ačkoliv byl ve studeném sklepení svlečený do půli těla, kůži, dlouhé světlé vlasy spletené v copu i tmavé džínsy měl zbrocené potem.

„Tien? Jak jsem na tom? Nějaká změna?“ zeptal se tiše léčitelky. Nguyen Thi Tien byla štíhlá, tmavovlasá vietnamská dívka, která se narodila v Praze vietnamským rodičům. Její čeština byla perfektní – a momentálně Tien představovala jedinou dostupnou osobu, která se specializací a znalostmi blížila tradičním asijským mistrům schopným ovlivňovat proudění energií v těle.

Mlčela, uhnula pohledem.

„Zabíjí mě to.“ Teodor se neptal, jen konstatoval.

„Nedokážu to zastavit.“ Tien bezradně rozhodila rukama.

„Dobrá. Tohle byl poslední pokus. Musíme výsledek ohlásit Gellértovi,“ pronesl pevně, „jen co se dostaneme někam, kde nám budou fungovat mobily a chytíme signál. Zkusila jsi všechno, co bylo v tvých silách. Když to neúčinkuje, najdeme nějakou alternativu.“ Taky už pár měsíců téměř nespíš a skoro každý bdělý okamžik věnuješ tomu, jak mě vyspravit, pomyslel si. Takhle to dál nejde.

„Je mi líto…,“ začala. Odmlčela se, sedla si k němu.

„Poslyš, ať se stane cokoliv a ať to dopadne jakkoliv,“ důrazně se na ni zadíval, „není to tvoje vina. Já jsem jel do Španělska. Já se tam popral s místní přerostlou zmutovanou užovkou a nechal jsem se otrávit jejím jedem. Já jsem si ve snaze zachránit si kůži zmršil cirkulaci vnitřní energie. Tys u toho ani nebyla.“ Jemně jí položil ruce na ramena. „Už tak jsi zhoubné účinky zpomalila. Udělala jsi pro mě maximum. Žádný zázrak moderní medicíny by nedokázal víc, než co jsi zvládla ty. Jasné?“

„Jasné,“ povzdechla si. Zvolna začala sbírat rozestavěné sošky Buddhů a tajemných orientálních božstev, které se do klenutého gotického sklepa vůbec nehodily. Zadívala se na komplikovanou mandalu nakreslenou na podlaze, a pak se rozhodla ji tam zatím ještě nechat a nemazat.

„Tak.“ Teodor opatrně vstal, dával si pozor, aby příliš nevynikalo, jak je po neúspěšné snaze o léčbu zesláblý. Plavý cop mu sahal až ke kolenům a na jeho konci měl vpletený nefritový kruh. „Jdeme. Hoď po mně prosím košili a mikinu a rozsviť baterku, ať můžeme pozhasínat svíčky.“

* * *

Vyšli do krásného, ač trochu chladnějšího jarního počasí. Praha byla plná kvetoucích stromů, spěchajících místních i turistů, do klikatých uliček občas dolehlo zvonění tramvají a hučení aut.

Podzemní prostory nechali za sebou, bylo to jako vynořit se z hrobky. Tien ji ale používala k maximální možné izolaci od vnějších vlivů, když experimentovala se svými schopnostmi – a hranicemi toho, co Teodor ještě vydrží.

Dostali se na Staroměstské náměstí právě ve chvíli, kdy orloj odbíjel čtvrtou odpolední. Na chvíli se zastavili, aby se nemuseli proplétat davem, který si nechtěl nechat ujít ikonickou podívanou.

Ti dva sice tvořili na pohled poněkud nezvyklou dvojici, ale vlastně nebyli nějak extrémně nápadní. Teodor si dlouhé vlasy stočil do kapuce tmavé mikiny. Pod tou zároveň schovával bílou košili vyšívanou bílou nití – kouzelný neproseknutelný kus oblečení, nedávnou náhradu za ten, který nepřežil setkání s leptavým jedem hada ve Španělsku. S sebou měl Teo v látkovém pouzdře uložený rovný asijský meč. Což ale při množství historických šermířů, jimiž Praha oplývala, nebylo nic výjimečného.

Tien vypadala zcela všedně, v kapsáčích a tričku, na zádech si nesla batůžek s bezpočtem různých placek. Mezi nimi se nacházela jedna s lékařským symbolem hada pijícího z misky, vedle byl přišpendlený kovový amulet ve tvaru buddhistického kola dharmy a v látce vyšitý emblém s měsíčním srpkem a písmenem alfa.

Orloj se dal do pohybu a v tu chvíli se velký počet zvednutých rukou snažil zachytit podívanou na mobily.

Teodor sledoval Tienin pohled.

„Kašli na to,“ prohlásil. Upřeně se dívala na vyřezávanou postavu kostlivé Smrti na orloji, která výmluvně pozvedala přesýpací hodiny a zvonila na zvonec. V okénkách orloje se zatím ukazovaly dřevěné figury svatých, jedna za druhou. Pak zakokrhal kovový kohout nahoře na stříšce a mechanismus znehybněl. Lidé se začínali rozcházet.

„Brečela bych bezmocí a vztekem,“ přiznala Tien. Teodor ji vzal kolem ramen. Byl rád, že s ním po dlouhých měsících mluví jinak než jako s pacientem – jako s přítelem a spolubojovníkem, o kterého se může opřít.

Ačkoliv Teodorovi ještě nebylo ani třicet a Tien bylo teprve třiadvacet, měli už možnost setkat se se smrtí opakovaně, zblízka a v nejrůznějších podobách. Jak už se tak občas stávalo těm, kdo byli členy některé ze skrytých organizací, které se zabývaly lovem nadpřirozených monster – jako byl pražský Azyl.

„Nikde v Praze bych nenašel lepšího léčitele, než jsi ty,“ prohlásil Teodor. „Ale naprosto chápu, že tohle je prostě… iritující.“

„Už jsem ztratila pacienty. Jenže vždycky zemřeli následkem zranění. Popálení, vykuchaní, rozlámaní. Někteří z nich byli lovci. Ale všichni se stali obětí útoku nějaké nestvůry.“ Pomalu se nadechla a vydechla. „Neléčila jsem nikdy nemocného,“ dodala. „Když jsem se začala vzdělávat v tradičních naukách, měla jsem dost naivní představy o tom, jak budu platná členka Azylu a co všechno potom dokážu.“

„Zázraky?“ naklonil s mírným úsměvem hlavu na stranu.

„Tak nějak. Vím, je to pitomý.“

Nadpřirozené léčení mělo obvykle nějaké háčky a k nim pár řeznických háků. Obzvlášť pokud šlo o nemoci, platilo „svůj k svému“. Oběh jinové a jangové energie mohli léčit ti, kdo ho dokázali vidět či cítit. Křesťanské modlitby zase výborně účinkovaly proti následkům kleteb a uřknutí. Proti normálním nemocem, včetně těch život ohrožujících, se dalo nejlépe bojovat pomocí světské medicíny a vědeckého pokroku.

Zatím se nenašel nikdo – nebo Azyl o nikom takovém nevěděl –, kdo by dokázal, aby fungovala nějaká moderní hybridní nauka. Pokud někdo začal vykřikovat, že dokáže vyléčit cokoliv od rakoviny po plešatost pouhým přikládáním rukou, lovcům nedalo moc práce ověřit, že jde v lepším případě o placebo. A tudíž si mohli nechat zajít chuť na rozšíření řad vlastních mediků.

„Vůbec to není pitomý,“ ujistil Teodor Tien. „Umíš si představit, co jsem si myslel já, když mě Gellért poslal trénovat do chrámu ve Vietnamu? Že stačí chvíli čučet na kung-fu filmy.“ Vyměnili si pohledy plné vzájemného pochopení. A to jsem ještě neměl tušení, že tam zůstanu deset let, aby to vůbec za něco stálo, dodal v duchu.

Pak sáhl do kapsy pro mobil, aby zavolal představenému pražského Azylu.

Gellért nebude rád. Ale hlášení se podat musí.

* * *

Kamenný sál, který patřil mezi prostory náležející Azylu, zdobily tapisérie zobrazující rytíře zápasící s nejrůznějšími nestvůrami. Uprostřed stál obrovský dřevěný stůl, u kterého si nikdo nebyl jistý, jak ho kdysi vůbec dostali dovnitř. Světlo zajišťovaly zažehnuté lampy opatřené znakem Azylu: srpkem a písmenem alfa. Na elektrické osvětlení se nedalo spoléhat, protože technika měla v přítomnosti nadpřirozena sklon selhávat, někdy i nenávratně.

Teodor a Tien po zaklepání vešli. Věděli, že jsou očekáváni. Vzduch mezi vysokým stropem a tlustými stěnami byl těžký a neosobně chladný.

Za stolem, kde ležely nějaké fotografie, listiny, lupa a několik starých knih, seděl představený a vedle něj jeho pobočník Jakoubek. Na opačné straně místnosti u dveří stál Nguyen Van Liem, Tienin starší bratr.

Gellért byl prošedivělý, měl husté obočí, pronikavé oči, široká ramena a ruce jako lopaty. Většinou, coby jeden z nejschopnějších katolických exorcistů, nosil černou sutanu a kolem krku řetěz s masivním stříbrným krucifixem. Jeho styl vymítání obvykle vypadal tak, že dotyčného ducha za řevu „Apage Satanas!“ prokopal až do příštích Velikonoc.

Jakoubek, ač už úplně stříbrovlasý, byl jeden z nejlepších šermířů široko daleko, agilní a pohyblivý jako rtuť. V civilním oblečení působil vedle Gellérta trochu zvláštně. Zrovna něco říkal představenému svým tichým, příjemně zbarveným hlasem. Odmlčel se a pohlédl na příchozí.

Liem trochu strnul, když viděl, kdo vstoupil. Jeho tvář ale zůstala bez výrazu, dokonalá maska sebeovládání, ke kterému byl vycvičený a vychovaný.

Gellért si Teodora a Tien nespokojeně prohlédl.

„Nedá se nic dělat,“ zamručel. „Musíme tě poslat do Vietnamu. Tam máme přesně jeden kontakt a přesně jedno místo, kde je šance, že ti pomůžou.“

„Chrám Azylu?“ Teodorův tón byl neutrální a obličej bez známky emocí, stejně jako Liemův. Nebylo to sice oficiální označení, ale v Praze tak říkali buddhistickému chrámu, s nímž český Azyl udržoval spolupráci.

Vrátil bych se zpátky tam, kde jsem strávil deset let života. Jak mě asi přijmou? Jako dobrého žáka, nebo idiota, co se nechal zrakvit vlastní vinou? Dávalo to smysl, Gellért sotva měl jinou možnost, kam by se mohl obrátit o pomoc. Přesto Teodorovi nebylo zrovna lehko u srdce.

„Tien, jedeš s ním,“ dodal představený. „Někdo musí dohlídnout, aby se neskácel po cestě do škarpy.“

Teodor si uvědomil, že je za Gellértovu charakteristickou nevrlost vlastně vděčný. Vždycky rovnou k věci, žádné chození po špičkách kolem smrtelně nemocného.

„Chvíli potrvá, než opatříme víza a letenky – ale musíme vás ohlásit dostatečně předem,“ oznámil představený. „Takže zítra dopoledne vy dva nástup v botanické zahradě v Troji, ptejte se tam po paní inženýrce Romaně Fišerové.“

V botanické? Teodor krátce kmitl pohledem k Tien, ale ta nenápadně pokrčila rameny na znamení, že taky netuší, o čem je řeč.

„Žádám o slovo,“ ozval se formálně Liem.

„Zamítá se,“ zavrčel Gellért. „Máme tu rozdělanou práci.“

Jakoubek zlehka položil svému nadřízenému ruku na rameno, něco mu potichu řekl, podle tónu to znělo jako námitka. Gellért cosi zavrčel, pak se obrátil na Tienina bratra:

„Ne, Lieme, nemůžeš jet s nimi. Myslíš si, že tady v Čechách vyhlásí monstra dovolenou jenom proto, že si chceš udělat výlet? Je nás málo, a ty víš, jak nepříjemně málo. Potřebujeme tě.“ Zamračil se. „Žádná diskuze. Teď probereme zbývající záležitosti kolem aktuálního případu.“ Mávnutím přivolal Liema k sobě. Zatvářil se výhružně, když Teodor instinktivně natáhl krk ve snaze zahlédnout obsah dokumentů na stole. „A vy dva! Vaše úkoly jsou: udržet naše spojenectví, zachovat tvář všem podstatným osobám včetně sebe – a nechcípnout. V tomto pořadí!“

S tím se vrátil ke složce s fotografiemi, které porovnával s iluminacemi v ručně psaném svazku. Prstem ukázal na konkrétní podobnost, Jakoubek a Liem se sklonili nad materiály.

Teodor si opatrně odkašlal:

„Předpokládám, že informace o našem chystaném odjezdu není… tajná?“

„Jestli to chceš říct Benediktovi, tak klidně,“ opáčil Gellért s výrazem ve tváři, který říkal: Vy jste ještě tady? „Nemám nejmenší náladu na to, aby mi sem vtrhl, chtěl vědět, kde se nacházíš, a podezíral nás, že jsme mu bratra zazdili zaživa jak hříšnou jeptišku. Odchod bez pocty!“

KAPITOLA I.

NEJBLIŽŠÍ JE VLASTNÍ KREV

Přes kosti mrtvých klopýtají, než se rozední,

bezradné starost souží

– William Blake

(přel. Jiří Valja)

„Helemese, co ty tady?“ Benedikt rozhodně nečekal návštěvu. Vnízkém domku bez patra, který využíval jako svou pracovnu alovecký úkryt, mnoho místa nebylo. Hodně ho zabíraly knihy, do rohu se sotva vešel kuchyňský kout, kprotější stěně pohovka apár dalších nevelkých kousků nábytku.

Teodor, stojící osamoceně na prahu, se nejistě pousmál: „Můžu dál?“

„No jasně.“ Benedikt moc dobře věděl, že to vžádném případě není jasné. Ještě před rokem apůl byli bratři mezi sebou na nože; adalo jim oběma dost práce na tom něco změnit. Benedikt, coby lovec samotář, se na Azyl pořád díval se značnou dávkou nedůvěry.

Přesto uvedl mladšího bratra dovnitř, kde mu mávla na pozdrav tmavovlasá Yissl, schoulená vkřesílku sknížkou. Dívka měla rysy španělských krásek, výrazné tmavé oči aktomu světlou pleť. Všechno to ovšem byl výsledek vkusu dávného mystika, který ji vyrobil. Yissl byla golemka.

„Jak je?“ zeptal se Benedikt znedostatku lepších nápadů, jak začít rozhovor. Nic moc otvírák, pomyslel si, ale furt lepší než „tak co, pořád eště pomalu umíráš?“.

„Gellért mě posílá do Vietnamu,“ řekl Teodor po krátké odmlce. „Spolu sTien.“

„Takže… stím tady fakt nemůžeme nic udělat.“ Benedikt se snažil, aby to znělo jako neutrální konstatování. Oba lovci se obávali, že to tak dopadne– apřitom doufali, že ne.

Benedikt si mladšího bratra prohlížel, snažil se, aby to nevypadalo vlezle. Ale jeho vrozený druhý zrak, který umožňoval vidět duchy aněkteré další nadpřirozené bytosti ajevy, mu neukazoval nic neobvyklého.

„Až to na mně začne být vidět, bude už pozdě,“ řekl Teodor suše.

Ksakru, jako kdyby věděl, co mi táhne hlavou. Benedikt se chystal něco nevrle odseknout, ale zarazil se. Uvědomil si, co bratrova reakce znamená. Jsme si zase oněco bližší. Zase se jeden ve druhém vyznáme. Nemůžu ho ztratit! Nemůžu ho teď přece ztratit!

„Jedu stebou,“ oznámil Teodorovi.

„Ale Gellért…,“ začal mladší zbratrů.

„Gellért si může leda tak trhnout krucifixem!“ odpálil Benedikt. „Nejsem člen Azylu aon mi nemůže poroučet! Ostatně co, sám mi ukázal dveře, ať zAzylu vypadnu, jestli se mi tam nelíbí! Já si chodím, kam chci! Akdyž se rozhodnu letět do Vietnamu, poletím do Vietnamu!“ Pak trochu ztišil hlas. „Jedině že bys mě ssebou nechtěl ty.“

Teodor chvíli mlčel, jeho obličej se změnil vnehybnou masku. Obvykle se to stávalo, když si potřeboval utřídit emoce, nepodléhat jim. Získat odstup od svojí první vnitřní reakce, než dá cokoliv najevo navenek.

Jo, během výcviku ve Vietnamu se mu to určitě hodilo. Dosáhl vtom skoro mistrovství, pomyslel si Benedikt. Nebyl si jistý, jestli ten přístup na bratrovi obdivuje, nebo nesnáší. Nebo obojí.

„Pojedu svámi.“ Yissl zaklapla knihu snázvem Historie Výmarské republiky. Vstala. „Nechci… nemůžu tady zůstat sama.“ Upřela pohled na Benedikta. „Pokud by to nebylo možné, raději bych po dobu tvé nepřítomnosti nebyla naživu. Tedy, jestli si můžu vybírat?“

Benedikt polkl. Měl představu, jak golemku deaktivovat, ale stala se jeho parťačkou natolik, že mu to připadalo jako vražda. Vzpomněl si na její slova. Když nikomu nesloužím, nejsem naživu.

Teodor na ni chvíli bezvýrazně hleděl. Benedikt se snažil odhadnout směr bratrových myšlenek, ale nedařilo se mu to. Teoreticky je golemka pro členy Azylu asi tak na úrovni kouzelné sekačky na trávu nebo myčky na nádobí. Pouhý magický konstrukt. Jenže Teo se kYissl vždycky choval dobře. Taky ji viděl vakci. Takže ví, co děvče umí.

„Nemám žádné námitky,“ pronesl Teodor nakonec. „Obzvlášť když pojedete oba. Adost bych se vsadil, že ani Gabriel nezůstane pozadu. Řekněte mu to, až se tu večer zjeví.“ Na rtech mu vytanul slabý úsměv, který záhy zmizel. „Mám jen jednu starost, Bene.“ Teodorův hlas se zdál vyrovnaný jako obvykle, nezúčastněný, jako kdyby se bavili onějakých banálních organizačních záležitostech. „Potřebuješ dvě letenky do Vietnamu. Zpáteční. Kde na ně vezmeš peníze?“ Pak jeho výraz trochu zjemněl. „Mám zkusit říct Jakoubkovi…?“

Benedikt si dokázal představit, že Gellértův pobočník Jakub Stříbrný, kterému nikdo neřekl jinak než Jakoubek, by byl ochoten na vlastní zodpovědnost sáhnout do svých fondů, aby podpořil odpadlíka. Pokud by to Gellért zjistil, tak by se Jakoubek nechal seřvat pod zemi černou, důkladně si posypal hlavu popelem aprovedl všechny náležité omluvné tanečky. Ale stálo by mu to za to.

Jenže Benedikt nechtěl peníze od nikoho zAzylu, ani kdyby měl příštího půl roku okusovat kobědu dlažební kostky na Starém Městě.

„Jen se nestarej, Teo. Já si to zařídím.“ Mávl nedbale rukou. „Kde je vůle, najde se icesta.“

* * *

Zvolna se setmělo aYissl připravovala na plynovém vařiči vegetariánské špagety kvečeři. Dokázala iztěch nejskromnějších surovin vyčarovat dobré jídlo navzdory tomu, že ho nikdy neochutnávala, protože sama nepotřebovala jíst. Ostatně ani pít adýchat.

Položila na stůl otlučený talíř aobrátila se kBenediktovi, který seděl na zemi uknihovny, obložený několika masivními svazky, vnichž střídavě listoval.

„Já… se omlouvám,“ řekla golemka tiše. Zněla ustaraně, ale věcně. „Nechci pro tebe být přítěž. Můžu něco udělat, abychom ty peníze na letenky sehnali snáz?“

Benedikt musel znovu vduchu vyjádřit obdiv jejímu tvůrci. Ikdyž byl ibn Gabirol nejspíš dost sebestřednej misogyn, tohle se mu musí nechat. Fakt jí vdechl schopnost vnímavě komunikovat slidma… ataky rychle se učit. Cukl mu koutek. Ačkoliv určitě nečekal, že to bude holka jednou potřebovat ktomu, aby mohla používat mikrovlnku ainternet.

Zneznámého důvodu Yisslina přítomnost na techniku žádný negativní dopad neměla.

„Děláš, co nejlepšího umíš, abys mě udržela naživu. Samozřejmě že jedeš se mnou,“ prohlásil povzbudivě. „Jsme přece parťáci, no ne?“

„Ty máš plán, že?“ Golemka sáhla do ledničky pro pivo vplechovce.

Gestem ji zarazil. „Dneska ne. Žádný alkohol ažádné maso. Čeká nás menší výlet.“

„Výlet? Tak to doufám,“ skočil mu nedbale do řeči mužský hlas, „že mě nehodláš nechat doma.“

Gabriel, lehce průsvitný, jak tomu uduchů bývá, se vznášel uprostřed místnosti. Vypadal, že si hoví, nohu přes nohu. Přestože se zdál být mladý, povlávaly mu elegantně kolem hlavy bílé vlasy, dlouhé pod ramena. Na sobě měl černé společenské kalhoty apolobotky, černou košili avestu se stříbrnou sponou. Navzdory tomu, že bývalý antikvář byl člověk moderní doby, vypadal spíš jako výstřední spiritista zdevatenáctého století. Oči jako by mu hořely bledým ohněm od koutku ke koutku.

„Jasně, klidně se přidej,“ pokrčil rameny Benedikt. „Jdeme na Vyšehrad pro prachy.“

Gabriel zpozorněl.

„Jakože jen tak?“ zamračil se.

„Myslíš, že jsem úplně blbej?“ ohradil se lovec. „Ne, na to neodpovídej. Ale samozřejmě že ne jen tak.“ Shrnul Gabrielovi situaci scestou do Vietnamu aTeodorovým zdravotním stavem, který se nelepší. „Jestli vtuhle chvíli nejsem potřebný člověk vnouzi,“ uzavřel lovec vyprávění, „tak už nevím kdy.“

Přízrak zvážněl, poklepával si prstem na rty.

„Všichni víme, že Chrám Azylu nejspíš Teovi pomůže, ale neudělá to pro naše krásný smutný oči,“ přemýšlel nahlas. Nebyl sice svou existencí vázaný ani na jednoho zbratrů coby strážný duch, ale jako rodinnému příteli mu Teodorův osud nebyl lhostejný. „Jedu svámi. Já letenku nepotřebuju– avy budete potřebovat mě.“

„Skromný jako vždy,“ rýpl si Benedikt.

„Kdybych byl na místě vietnamských mnichů,“ nedal se vyrušit Gabriel, „okamžitě vás zapřáhnu do nějakého případu, na kterém se mi znějakého důvodu nechce dělat.“

„Proč nemůžou prostě Teodora zachránit, když ktomu mají prostředky?“ chtěla vědět Yissl anadzvednutím talíře se špagetami naznačila Benediktovi, že se má koukat najíst, než vystydnou. Vzápětí mávnutím rukou odehnala Gabriela dál od ledničky, která začínala stávkovat.

„Protože oni ve skutečnosti nejsou součástí Azylu,“ vysvětlil Gabriel. „VAsii všeobecně nemá Azyl žádné enklávy. Nanejvýš nějaké zapadlé malé dočasné posádky třeba vIndii. Ale Čína, Japonsko, Korea, Vietnam atak dále… Oni mají svoje tradiční vymítače, zaříkávače, mnichy ajeptišky, případně mistry bojových umění zaměřené přímo na boj proti hmotným inehmotným monstrům.“ Popolétl azůstal se vznášet těsně nad odrbaným křesílkem, takže vzbuzoval dojem, že na něm sedí.

„Je potřeba mít na paměti,“ pokračoval, „že nás tam vážně nepotřebují. Mohou si vpodstatě dost vybírat: buddhisty, taoisty, šintoisty, zoroastriány, vyznavače široké palety indických božstev aspoustu dalších, včetně zastánců lokálních lidových tradic. Vsadil bych boty, kdyby nebyly součástí mé přízračné maličkosti, že iSikhové mají vlastní lovce nestvůr.“

„To je úžasné.“ Yissl fascinovaně sledovala jeho výklad.

„Součástí našich dobrých vztahů sChrámem Azylu ve Vietnamu je, že si vzájemně prokazujeme službičky,“ dodal pro úplnost. „Je tím zachována rovnováha, nikdo není nikomu nic dlužen. Avšude je spektrální chleba odvou kůrkách. Ani oni nemají neomezené zdroje, které by mohli rozhazovat, takže je jejich svaté právo něco za svou pomoc chtít.“

Benedikt mlčel asystematicky likvidoval špagety. Už si zvykl, že vtéhle domácnosti je on ten jediný, kdo potřebuje jíst aspát. Taky se nenamáhal Gabriela omezovat, když se duch rozjel ve svém oblíbeném didaktickém módu.

Yissl si následně vyslechla pojednání ovietnamském buddhismu, caodaismu adalších věroukách, iokrajové zmínky okultu velryb, které rybáři uctívají jako ochranná božstva.

„Tak.“ Lovec konečně odstrčil prázdný talíř. „Abychom se do toho dalekého kraje divů vůbec dostali, budeme potřebovat med, mléko aplacky.“ Vstal azmíněné potraviny naskládal do proutěného košíku. „Jdeme totiž na Vyšehrad poprosit opomoc anehodí se přijít sprázdnou.“

Duch přikyvoval, zjevně byl do celého postupu zasvěcen.

Lovec si přes ramena přehodil kabát, zatímco Yissl se spěchala obout. Na chvíli se upřeně zadíval na Gabriela, jako by cosi hodnotil anebyl úplně spokojen.

„Co je?“ ohradil se duch. „Mám snad pomačkaný oblek?“

„Můžeš si laskavě vypnout ten bollywoodskej větrák?“ ušklíbl se Benedikt. „Vypadá to fakt hodně pozérsky.“

„Ts.“ Gabriel krátce obrátil oči vsloup, ale vlasy mu přestaly vlát.

* * *

Nedlouho před půlnocí prošli Cihelnou branou akráčeli dál do kopce Vratislavovou ulicí.

„Začátek je prostě vždycky trochu onervy,“ podotkl Benedikt kYissl na závěr, když skončil spředáváním instrukcí.

„Povídej mi otom,“ ozval se Gabriel, který se vznášel za nimi.

„Nemůžeme na místo dojít jinudy? Třeba od metra?“ zajímala se golemka.

„Pochybuju.“ Nabídl jí rámě aona se do něj zavěsila. „Tenhle postup jsem před lety poskládal zmatčiných poznámek. Nejspíš to byly jen přepsané útržky pokynů někoho jiného, zdroj se nám nepovedlo vypátrat.“

„Takže je to vpodstatě případ rituálu,“ doplnil Gabriel, „ukterého nevíš, jak funguje, tudíž netušíš, jaké části jsou podstatné ajaké jsou balast, co by šel vynechat. Je přímo kosmicky zábavné sledovat provádění takových obřadů někým jiným, když jim ty sám rozumíš– amoc dobře víš, že stát tři dny předtím pod vodopádem ledové vody či něco podobného není povinné.“ Elegantně popolétl.

„Jenže tady taháme za kratší konec my,“ zkazil atmosféru Benedikt. „Protože postup používáme tak absolutně výjimečně azároveň se nám sním nechce experimentovat. Nemůžeme ho optimalizovat. Ale jak se říká: co není rozbité, to nespravuj.“

„Auž jsi ten postup použil?“ zeptala se Yissl.

„Jednou. Bylo to těsně po matčině smrti, před deseti lety. Když jsem se… názorově rozešel sGellértem aopustil Azyl, musel jsem samozřejmě vrátit neproseknutelnou košili, kterou jsem původně jako mladý lovec nafasoval.“ Zastavil se azadíval se temnou ulicí směrem kdosud vzdálené rotundě. „Potřeboval jsem se tenkrát dostat do Thajska, abych si pořídil ochranné magické tetování jako náhradu. Peněz jsem měl pomálu, hrdosti přespříliš, umíš si to představit.“

Než mohla odpovědět, přerušil ji zvuk připomínající bouřku kdesi na obzoru. Ale rychle se blížil asílil.

Yissl zamrkala. Strmou ulicí se dolů kbráně srachotem valily hořící sudy. Malé ivětší, slomozem poskakovaly po dlažbě, šlehaly od nich plameny asršely jiskry.

Benedikt stiskl Yissl ruku, ikdyž věděl, že golemka je zcela klidná. Naprosto mi důvěřuje. Krom toho, nejspíš by ji ty sudy nedokázaly rozválcovat, ani kdyby se snažily.

„Jsou jenom spektrální,“ pronesl nahlas. Věděl, že trochu ujišťuje isám sebe. Protože pokud jednou nebudou, tak skončím na kaši.

Od doby, kdy se jemu aTeodorovi vpubertě projevil druhý zrak, půlnočním vycházkám kolem Cihelné brány se oba vyhýbali.

Stál strnule na místě, neodvažoval se ani zavřít oči. Po pravé ruce měli kamennou zeď porostlou břečťanem, po levé stoupající svah porostlý travou, po kterém se ovšem sudy valily taky. Klouzaly, smekaly se aznovu najížděly do kopce.

Ulice se stala pastí, ze které nebylo kam uhnout. Kromě možnosti se otočit azběsile utíkat oživot.

Gabriel prudce vzlétl apřetočil se ve vzduchu. Jeho by nehmotné sudy mohly zranit velmi snadno.

Kovové obruče křesaly odlažební kameny. Se zběsilým duněním se sudy prořítily kolem Yissl aBenedikta askrze ně. Oběma hmotnými pozorovateli proběhl záchvěv záhrobního chladu– ato bylo všechno. Vzápětí hořící zjevení zmizelo vbráně.

„Vskutku, tyhle přízraky dovedou způsobit jisté spirituální nepohodlí,“ konstatoval Gabriel, když se opět snesl kzemi. Oprášil si fiktivní smítko zrukávu. „Původně se kutálely kJeruzalémské bráně, ale ta je už dávno zazděná, takže to mají těžké.“

„Kde se tu vlastně vzaly?“ napadlo Yissl.

„Prý jsou to sudy vína zkostelních sklepů, které tu vsedmnáctém století ukradli avychlastali Sasové během drancování Prahy,“ odpověděl Benedikt. „Možná se stím ty sudy nějak nesmířily? Těžko říct.“ Byl rád, že je golemka sama od sebe schopná vidět nadpřirozené jevy taky.

Zatímco kráčeli dál, ozvalo se táhlé zavytí aproti nim vyrazil obrovský černý pes. Měl krvavě rudé oči, žhnoucí tlamu akolem krku obojek skusem hořícího řetězu.

Benedikt se zastavil apomalu natáhl ke zvířeti prázdnou dlaň. Nevšímal si zuřivého vrčení, kapajících ohnivých slin ani sálajícího žáru.

„No tak, no tak. Nejsme nepřátelé, jdeme prosit opomoc,“ mluvil na bestii tichým, uklidňujícím hlasem.

Pes zavřel tlamu aopatrně mu očichal ruku. Benedikt zatnul zuby, aby neucukl. Ikdyž se mu bytost nesnažila způsobit bolest, stejně žhnula.

Yissl iGabriel provedli to samé. Netvor si je očichal, do golemky jemně strčil čumákem adostalo se mu od ní podrbání za ušima. Pes zakňučel avzápětí odběhl směrem, kde se nacházely vyšehradské kasematy.

„Není to psí duše. Ani lidská vpodobě psa, když už jsme utoho,“ konstatoval Benedikt aviditelně si oddechl. Vytáhl zkapsy panthenol ve spreji anastříkal si trochu chladivé pěny na ruku.

„Můj odborný odhad je, že jde onějakého zkroceného přírodního ducha,“ nezapomněl se ozvat Gabriel. „Sice je pro většinu lidí neviditelný, ale na rozdíl od sudů by zvládl zabít živého člověka určitě ijinak než infarktem zleknutí. Jen to naštěstí vposledních desetiletích nedělá. Ale jelikož je to vlastně hlídací pes, nechceme ho vyprovokovat; mohl by svůj celkem klidný přístup bleskově přehodnotit.“

Odbočili do ulice kbazilice sv. Petra aPavla, cestou minuli Čertův sloup. Seděl na něm černý rarášek skozlí hlavou, veverčím tělem, špičatýma ušima adlouhým tenkým ocasem, který se ovíjel kolem kamene. Sledoval je obrovskýma očima, ale trojice ho minula apokračovala dál do parku se sochami zčeských pověstí.

Súderem půlnoci stáli na vyhlídce nad Vltavou. Kolem se prostírala tma, nikde nikdo. Dole po řece plul jasně osvětlený parník.

Benedikt opatrně položil placky, med amléko na kámen. Rozsvítil několik svíček, ještě rychle nahlédl do taháku, který měl pro jistotu vkapse.

Pak poklekl na jedno koleno, duch agolemka ho napodobili. Začal odříkávat předepsaná slova, zpočátku nejistě, ale čím dál rozhodněji:

„Ty, která střežíš poklady hluboko ve skále, skláním se před tebou. Ty, které náleží obětiny, sčistým tělem ačistým úmyslem přicházím žádat opomoc. Ty, která vidíš konce ipočátky osudu, ktobě se utíkám.“

Ikdyž věděl, co se bude dít, stejně ho zalila vlna úžasu.

Nad hradbami se vznášela nezřetelná bílá ženská postava. Podobala se mámení stvořenému zmlhy. Její obrysy se rozplývaly, ale přesto byla vysoká, důstojná. Zároveň vlídná ihrozivá.

„Prosím, poskytni mi prostředky, abych mohl doprovázet svého nemocného bratra,“ zadrmolil Benedikt polohlasně. Stejně mám pocit, že ona to ví. Jinak by nepřišla.

Ozvalo se zarachocení akus skály se rozestoupil. Zjejího nitra vyšla zlatá kvočna, peří jí zářilo vlastním světlem. Za ní se objevila stejně oslnivě zlatá kuřátka, lovec jich napočítal dvanáct.

Kuřata se procházela kolem, poskakovala po kamenech, klovala do škvír amezi stébla trávy. Benedikt se ani nehnul. Čekal.

Pak se ta podivná stvoření zase začala vracet pod zem. Jedno po druhém mizela vprůrvě. Až to poslední se zastavilo aohlédlo. Otřepalo se, jako by chtělo dostat zpeří vodu– avzápětí bylo pryč.

Mlžná postava pokynula rukou, kámen se spraskáním zase zavřel azáhy zmizela iona sama.

Trojice ještě setrvala vtichu.

„Myslíš… že by to mohla být Libuše?“ šeptla nakonec Yissl užasle.

Benedikt chvíli mlčel adíval se směrem, kde se zjevení původně vznášelo.

„Nevím,“ přiznal potom upřímně. „Nevím ani, jestli je to lidská duše nebo nějaká přírodní entita. Strašně rád bych sní někdy mluvil… ale neodvažuju se. Těžko říct, jestli to vůbec jde.“ Povzdechl si. „Tohle je přesně jedna ztěch bytostí, které člověk fakt neotravuje, pokud nejde oněco důležitýho. Apokud nejde oživot– azároveň oživot vnadpřirozené záležitosti–, jde zjejich hlediska ohouby.“

Jo, vtomhle hodlám respektovat matčiny poznámky. Ještě jednou se zahleděl do tmy, ale neviděl nic, jen Praha zářila hluboko dole nočním světlem jako mihotavý šperk. Odlesky tančily na hladině Vltavy. Starýho vrahouna vodníka jsem si troufl nasrat. Ale strážkyni Vyšehradu bych si urazit nedovolil.

„Vypadá to, že jsme dobře pochodili,“ skočil jim do hovoru Gabriel. Ukázal na kámen. Obětiny byly pryč.

„Tak… snad!“ Benedikt zvedl svíčku ašel se podívat na místo, kde naposled viděl kuře. Nesdílel Gabrielovu jistotu, dokud neměl hmatatelný důkaz vruce. Strážkyně by kdykoliv mohla usoudit, že je to mnoho povyku pro nic, ačus.

Přecházel ve špatném světle sem atam.

„Támhle,“ uculil se Gabriel aukázal prstem. Jako duch samozřejmě viděl ve tmě výrazně líp.

Na zemi ležela hrst zlatého chmýří. Slušně velká hrst, rozhodně taková, aby udělala radost jednomu zBenediktových kontaktů mezi okultními překupníky.

* * *

Dům na Josefově, nedaleko židovského hřbitova, dýchal pamětí stáří. Ornamentální nápis nad vchodem oznamoval: Starožitnosti– zastavárna.

Nade dveřmi cinkl zvonek, když Benedikt aYissl vešli dovnitř. Bylo časně ráno, ale obchod měl už otevřeno. Museli se tam ovšem vypravit bez Gabriela, protože první sluneční paprsky ho dočasně odtrhly od světa živých aposlaly kamsi do stínů záhrobí, jako každého ducha.

Lovce agolemku přivítal šedivějící muž ve středních letech.

„Moji oblíbení zákazníci,“ usmál se. „Copak mi nesete tentokrát?“

Inu, už ví, že častěji prodáváme, než nakupujeme, pomyslel si Benedikt.

„Něco, co vám projasní den,“ řekla vesele Yissl apoložila na pult hrst zlatého chmýří. Lovci neušlo, jak starožitníkovi zasvítily oči.

Asi ještě před rokem, rokem apůl, by nejspíš nepoznal magicky aktivní předmět, ani kdyby ho kousl do nohy. Ookultních surovinách ani nemluvím. Nevypadá to, že by měl druhý zrak nebo se potkával snadpřirozenem nějak aktivně, ale prostě… časem se zřejmě naučil chodit vkšeftování isvěcmi, co jsou „divné“.

Nechal golemku, aby smlouvala, azatím se rozhlížel po obchodě. Sortiment se výrazně obměnil, zboží tu zjevně nezůstávalo ležet.

Když prodavač otevřel pokladnu, aby vyplatil Yissl peníze vhotovosti, potvrdil si Benedikt svůj předpoklad, že se obchodníkovi vskutku nedaří špatně.

Usmál se pro sebe anaťukal zprávu Teodorovi:

Mě se hned tak nezbavíš. Máme prašule na letenky :)

Vzápětí mu přišla odpověď:

Skvěle. Dorazte za hodinu do botanické vTroji. Gellért nás tam nasměroval, jako nutnou zastávku před odjezdem, takže byste se nejspíš taky měli zúčastnit.

Benedikt chvíli nejistě zíral na displej.

„Copak se děje? Stalo se něco?“ vytrhla ho zmyšlenek Yissl, která mu podávala peníze.

„Nic. Jen máme podle Tea za chvíli povinný sraz vbotance.“ Pokrčil rameny. „Tak uvidíme.“

„Napadá mě– mohl bys mě naučit po cestě vletadle vietnamsky?“ nadhodila Yissl.

„Klidně.“ Jo! Její schopnost rychlého učení je poklad. Než tam dorazíme, bude schopna se domluvit.

Sám byl rád za každý cizí jazyk, který ovládal. Spolu sTeodorem vyrůstali ve společnosti Liema aTien, takže vietnamsky uměli.

Benedikt se ještě zarazil aznovu se rozhlédl po místnosti přeplněné starožitnostmi.

„Nejspíš nebudete nic takového mít, ale… líná huba, holý neštěstí,“ obrátil se na prodavače. „Nenašel by se tady nějaký předmět… asijské provenience? Související se spiritualitou? Něco, co by údajně mělo ovlivňovat čchi, ki, jin ajang, no prostě takový ty vnitřní energie?“

„Bohužel.“ Muž zavrtěl hlavou. „Jak jsem studovaný hebraista, tak se mi tu točí židovské ahlavně kabalistické předměty. Je mi líto. Asie není moje specializace.“

„Díky moc, zkusit jsem to musel.“ Kývl na rozloučenou. „Nashle!“

Když už byli skoro venku ze dveří, prodavač jako by si ještě na něco vzpomněl.

„Slečno…? Vážně se odněkud neznáme?“ zavolal zaYissl, jako už nejednou předtím. „Vy pořád říkáte, že ne, ale prostě… jste mi povědomá.“

„Ne, určitě ne,“ smála se golemka.

Benedikt se nemohl ubránit tomu, aby vněm vždycky při podobném komentáři nehrklo.

Jasně že ti je povědomá. Našel jsem ji utebe na půdě vypnutou azaprášenou jako starou figurínu, kámo. Akorát tehdy, tehdy jsi ještě nedokázal rozpoznat, na co se díváš. Potlačil povzdech. No, abych byl fér, já tenkrát na první dobrou taky ne.

„Ale no tak,“ zatvářil se okázale káravě, jako by to považoval za nejlacinější balicí hlášku, co kdy slyšel.

„Dobrá, dobrá.“ Prodavač mávl rukou. „Hezký den! Apřijďte zas!“

* * *

Dopoledne vbotanické zahradě bylo slunné aklidné, jako by se tady nemohlo stát vůbec nic zvláštního.

„Takže vy jste ti zAzylu? Vás ještě neznám,“ přivítala příchozí čtveřici inženýrka Fišerová, kurátorka tropických rostlin. Byla to žena ve středních letech, sjasnýma pozornýma očima arovnými blond vlasy střiženými na krátko, těsně pod uši. Na sobě měla džíny atričko.

Benedikt spolkl poznámku „co nás prozradilo?“, jelikož tentokrát měl on iTeodor na sobě dlouhý tmavý kabát, pod kterým se dobře schovávají zbraně. Yissl si oblékla střídmé zelené šaty aTien formální vietnamské áo dài, dlouhé šaty se vzorem lotosových květů, svysokými rozparky až ke kyčlím, apod ně hedvábné kalhoty.

Inženýrka se slovci setkala pod schodištěm vedoucím ke skleníku Fata Morgana. Po stručném vzájemném představování dodala:

Byl to motýl? Nebo kolibřík?

Table of Contents

Prolog (Praha, 21. století)

Kapitola I. Nejbližší je vlastní krev