Kate Mortonová

ZAPOMENUTÁ ZAHRADA

Copyright © Kate Morton 2008

All rights reserved

Translation © 2011 by Hana Krejčí

ISBN 978-80-249-5336-6

Obsah

Díl první

1 Londýn 1913

2 Brisbane 1930

3 Brisbane 2005

4 Brisbane 2005

5 Brisbane 1976

6 Maryborough 1913

7 Brisbane 2005

8 Brisbane 1975

9 Maryborough 1914

10 Brisbane 2005

11 Indický oceán, devět set mil za mysem Dobré naděje, 1913

12 Nad Indickým oceánem 2005

O STAŘENINÝCH OČÍCH

13 Londýn 1975

14 Londýn 1900

15 Londýn 2005

16 Londýn 1900

17 Londýn 2005

18 Londýn 1975

19 Londýn 2005

20 Londýn 1900

Díl druhý

21 Cesta do Cornwallu 1900

22 Cornwall 2005

23 Blackhurst 1900

24 Dům Na Útesu 2005

25 Tregenna 1975

26 Blackhurst 1900

27 Tregenna 1975

28 Blackhursf 1900

29 Hotel Blackhurst 2005

30 Blackhurst 1907

O PODVRŽENÉM DÍTĚTI

31 Blackhursf 1907

32 Dům Na Útesu 2005

33 Tregenna 1975

34 New York a Tregenna 1907

35 Hotel Blackhursf 2005

36 Dům U Sardinek 1975

Díl třetí

37 Blackhursf 1907

38 Dům Na Útesu 2005

39 Blackhursf 1909

40 Tregenna 2005

41 Dům Na Útesu 1975

42 Blackhurst 1913

43 Dům Na Útesu 2005

44 Tregenna 1975

O ZLATÉM VEJCI

45 Dům Na Útesu 1913

46 Polperro 2005

47 Brisbane 1976

48 Blackhursf 1913

49 Dům Na Útesu 2005

50 Blackhurst 1913

51 Tregenna 2005

Epilog Nemocnice Greenslopes v Brisbane 2005

Poděkování

Oliverovi a Louisovi

Vzácnějším než všechna zlatá přadena v pohádkové říši

„Ale proč musím přinést tři prameny vlasů královny víl?“ otázal se mladý princ stařeny. „Proč ne jiný počet? Proč ne dva nebo čtyři?“

Stařena se předklonila, ale neustala v předení. „Není jiný počet, můj hochu. Tři je číslo času. Což nehovoříme o minulosti, současnosti a budoucnosti? Tři je číslo rodiny. Což nehovoříme o matce, otci a dítěti? Tři je číslo víl a skřítků. Což je nehledáme v dubu, popelu a trní?“

Mladý princ přikývl, neboť stařena mluvila pravdu.

„Proto musím mít tři prameny, abych mohla uplést kouzelný cop.“

Z pohádky O vlasech královny víl

od Elizy Makepeaceové

Díl první

1

Londýn 1913

V úkrytu byla tma, ale holčička tam čekala, jak měla přikázáno. Paní jí řekla, že jim ještě pořád hrozí nebezpečí, že musejí být tiše jako myšky. Holčička věděla, že je to jenom hra, jako třeba na schovávanou.

Choulila se za dřevěnými sudy, poslouchala a v duchu malovala obrázky, jak ji to naučil tatínek. Muži, asi námořníci, na sebe pokřikovali drsnými hlasy plnými moře a soli.

V dálce důležitě houkaly lodní sirény, hvízdaly píšťaly, šplouchala vesla. A vysoko nad ní rackové skřehotali a rozprostírali křídla, aby zachytili dozrávající sluneční světlo.

Paní se vrátí, slíbila to, ale holčička doufala, že to bude už brzy. Cekala dlouho, moc dlouho, sluníčko se kutálelo po obloze a hřálo ji přes nové šatičky do kolen. Poslouchala, kdy nad prkny zašustí sukně. Podpatky se budou rychle míhat, jak paní bude spěchat. Ona vždycky spěchala. To maminka nikdy. Holčička přemýšlela, kde může maminka být. Zběžně a bezstarostně, jako dítě zahrnované přehnanou láskou. Přemýšlela i o paní. Věděla, kdo to je, slyšela, co o ní povídala babička. Paní se říkalo Spisovatelka. Bydlela v domku za bludištěm na druhém konci zahrady. Holčička by to správně neměla vědět. Hrát si v bludišti zarostlém ostružiním měla zakázáno. Maminka a babička jí vysvětlily, že je nebezpečné chodit k útesu. Jenže ji občas, když se nikdo nedíval, bavilo dělat zakázané věci.

Zrníčka prachu, stovky zrníček. Tančila ve stříbrném pruhu světla, který vnikl mezi dva sudy. Holčička se usmála a paní, útes, bludiště i maminka jí vylétly z hlavy. Zvedla prst. Snažila se jedno zachytit a smála se, když se smítka přibližovala a zase ucukávala.

Hluk doléhající k úkrytu se proměnil. Slyšela změť zvuků, hlasy roztřesené vzrušením. Naklonila se do vějíře světla, přitiskla tvář na chladné dřevo sudu a jedním okem vyhlédla na palubu.

Nohy, boty a lemy spodniček. Vlající barevné fábory. Mazaní rackové vrhající se po drobečkách na palubě.

Velká loď se naklonila a z hloubi jejích útrob vyšel dlouhý hluboký sten. Vibrace proběhly prkny až do holčiččiných prstů. Pak okamžik nehybnosti. S dlaněmi přilepenými k tělu zadržela dech, ale to už se loď vzepjala a odtrhla od mola. Sirény zahoukaly, zvedla se vlna jásotu a volání Bon voyage. Vypluli. Do Ameriky. Do města jménem New York, kde se narodil tatínek. Rodiče si o tom šeptali. Zaslechla, jak maminka říká tatínkovi, že by měli jet co nejdřív, že si nemůžou dovolit déle čekat.

Znovu se zasmála. Loď klouzala vodou jako obrovská velryba, jako Moby Dick, o němž jí často četl tatínek. Maminka neměla ráda, když jí četl takové příběhy. Říkala mu, že jsou strašidelné a že jí, holčičce, nasadí do hlavy ošklivé myšlenky, kterých se nezbaví. Pokaždé, když ho napomínala, dal tatínek mamince pusu na čelo a prohlásil, že má pravdu a že bude rozumný. Ale holčičce stejně dál vyprávěl příběh o Moby Dickovi a taky jiné pohádky, třeba ty z její nejzamilovanější knížky. O stařenách bez očí, o osiřelých dívkách a o dlouhých cestách přes moře. Jenom mu musela slíbit, že se to maminka nedozví, že to zůstane jejich tajemstvím.

Chápala, že musejí mít před maminkou tajemství. Nebyla zdravá. Stonala, než se holčička narodila. Babička ji neustále napomínala, že musí být hodná, a varovala ji, že kdyby se maminka rozrušila, mohlo by se stát něco hrozného, a že by za to mohla ona. Holčička měla maminku ráda a nechtěla, aby kvůli ní byla smutná, nechtěla, aby se stalo něco hrozného, a proto si některé věci nechávala pro sebe. Například čtení pohádek, nebo že si hraje u bludiště a že ji tatínek vzal do domku na konci zahrady na návštěvu Spisovatelky.

„A hele!“ ozvalo se jí u ucha. „Našel jsem tě!“ Sud se odvalil stranou a holčička zamžourala proti světlu. Mrkala, dokud se majitel hlasu nepostavil mezi ni a sluníčko. Byl to velký chlapec. Hádala mu osm nebo devět let. „Ale ty nejsi Sally!“

Zavrtěla hlavou.

„Kdo jsi?“

Nesměla nikomu prozradit, jak se jmenuje. Patřilo to ke hře, kterou s paní hrály.

„Tak kdo?“

„To je tajemství.“

Nakrčil nos, pihy se shlukly dohromady. „Jaké tajemství?“

Pokrčila rameny. O paní nesměla mluvit. Tatínek jí to neustále připomínal.

„Tak kde je Sally?“ Začínal být netrpělivý. Rozhlédl se napravo a nalevo. „Utíkala sem. Vím to jistě.“

Radostný výkřik, zašramocení a kroky prchající po palubě. Chlapcova tvář se rozzářila. „Rychle!“ vyhrkl. „Zdrhá!“

Holčička vykoukla přes sud a sledovala ho, jak kličkuje davem a pronásleduje rozvlněnou bílou spodničku.

Nohy ji svrběly touhou přidat se k honičce.

Jenže paní jí přikázala čekat.

Chlapec se vzdaloval. Prosmýkl se kolem tělnatého muže s navoskovaným knírem. Tlouštíkovy rysy se rozzlobeně nahrnuly do středu obličeje jako rodinka vylekaných krabů.

Holčička se zasmála.

Možná i to patřilo ke hře. Paní jí víc než dospělé, které znala, připomínala dítě. Možná si taky hrála.

Holčička vyklouzla zpoza sudu a pomalu se postavila. Levá noha jí zmrtvěla a teď v ní bodaly jehličky a špendlíky. Cekala, až se do ní vrátí cit. Chlapec zabočil za roh a zmizel.

Bez dalšího přemýšlení se za ním rozběhla. Nohy bubnovaly do prken, srdce v hrudi zpívalo.

2

Brisbane 1930

Oslava Nelliných narozenin se nakonec konala v klubovně lesnického spolku na Latrobe Terrace. Hugh navrhoval nový taneční sál ve městě, ale Nell souhlasila s maminkou, že by byla hloupost zbytečně utrácet, zvlášť když doba je zlá. Ustoupil, ale trval aspoň na tom, aby si ze Sydney objednala krajky, po kterých toužila, jak věděl. Myšlenku mu před svou smrtí nasadila do hlavy Lil. Naklonila se, vzala ho za ruku a ukázala mu v novinách inzerát obchodu na Pitt Street. Hovořila o tom, jak jsou krajky jemné a jakou by z nich Nell měla radost, že koupě může vypadat jako marnotratnost, ale že se dají použít na svatební šaty, až dozraje čas. Potom se na něho usmála a zase jí bylo šestnáct a on do ní byl zamilovaný až po uši.

Lil a Nell šily narozeninové šaty několik týdnů. Večer, poté co se vrátila z trafiky a všichni si společně vypili čaj, když hejna komárů v dusném večerním vzduchu přiváděla každého svým bzukotem málem k šílenství a mladší sestry se otupěle škorpily na verandách, si Nell vzala košíček se šitím a přitáhla si židli k posteli nemocné matky. Hugh je občas zaslechl, jak se smějí něčemu, co se stalo v obchodě: hádce mezi Maxem Fitzsimmonsem a tím nebo oním zákazníkem, nářkům paní Blackwellové na její nejnovější zdravotní potíže, poslednímu uličnictví dvojčat Nancy Brownové. Postával za dveřmi, nacpával si dýmku, natahoval uši, když Nell přešla do šepotu, a červenal se radostí, když se svěřovala, co jí povídal Danny. O domu, který koupí, až se vezmou, o autě, které si vyhlédl a které by podle otce mohl dostat za hubičku, o nejmodernějším mixéru, který prodávají u McWhirtera.

Hugh měl Dannyho rád. Nikoho lepšího by si pro Nell nemohl přát a právě tak se mu líbilo, jak ti dva byli od samého začátku nerozluční. Kdykoliv je viděl spolu, připomněli mu jeho první roky s Lil, kdy jejich štěstí bylo ničím nezkalené a celou budoucnost měli teprve před sebou. Bylo to dobré manželství. Prodělali zatěžkávací zkoušky, hned na začátku, když ještě neměli dcery, ale vždy je něco spojovalo a vždy našli řešení...

Dýmka byla nacpaná, záminka k otálení pominula a Hugh se vzdálil. Uchýlil se na klidné místečko v tmavém koutě přední verandy, kde mohl nerušeně sedět, pokud je možné sedět nerušeně v domě plném rozjívených holek, jedné vznětlivější než druhé. Jakmile byl sám, s plácačkou na okenní římse pro případ, že by komáři byli příliš dotěrní, myšlenky se mu s nezdolnou pravidělností stočily k tajemství, které všechny ty roky ukrýval.

Protože čas nazrál. Zřetelně to cítil. Tlak, kterému dlouho odolával, začal nedávno sílit. Bylo jí téměř jednadvacet, dospělá žena stojící na prahu samostatného života, zasnoubená, téměř vdaná. Má právo dozvědět se pravdu.

Věděl, co by na to řekla Lil, a právě proto s ní o tom nemluvil. Nechtěl, aby si dělala starosti, aby své poslední dny obětovala úsilí rozmluvit mu to jako už tolikrát v minulosti.

Když hledal slova pro svou zpověď, občas se přistihl, že si přeje, aby byla určená jiné z dcer, a rozzlobil se na sebe, že má mezi nimi oblíbenkyni.

Ale Nellie byla vždycky jedinečná, odlišná od ostatních. Duchaplná, s velkou představivostí. Víc se podobala Lil, jak často konstatoval, jakkoliv to postrádalo logiku.

* * *

Dřevěné trámy ozdobili stužkami – bílými a červenými, aby ladily s jejími šaty a vlasy. Starému stavení možná scházel lesk a švih novějších cihlových budov ve městě, ale bylo vzorně vydrhnuto. Na stole, který vedle pódia nachystaly čtyři Nelliny mladší sestry, se začínaly kupit dárky k narozeninám. Několik dam z farního spolku uvařilo polévku a Ethel Mortimerová zkoušela u klavíru romantické melodie z války.

Mladí muži a ženy zpočátku postávali v nervózních hloučcích u stěn, ale jak se hudba i společensky otrkanější mladíci dostávali do varu, začaly se z nich oddělovat dvojice a trousily se na parket. Mladší sestry je roztouženě pozorovaly, dokud nebyly odveleny do kuchyně, aby pomáhaly nosit tácy se sendviči.

Než přišel čas na proslovy, byly tváře od tance rozpálené a střevíce prošoupané. Pastorova manželka Marcie McDonaldová zaťukala na skleničku a všichni se otočili k Hughovi. Vytáhl z náprsní kapsy list papíru, odkašlal si a uhladil pečlivě učesané vlasy. Řečnění na veřejnosti nikdy nebylo jeho parketa. Byl to muž, který se drží v pozadí, nechává si své názory pro sebe a je rád, když hovor obstarají výřečnější. Jenže dcera dosáhne plnoletosti pouze jednou a jeho povinností bylo to oznámit. Vždycky dbal na povinnosti a dodržoval zákony. Až na výjimky.

Usmál se, když jeden kamarád z doků rozjařeně zahulákal, uhladil papír na dlani a zhluboka se nadechl. Bod po bodu četl seznam načmáraný drobným písmem: jak on i jeho manželka byli vždy na Nell hrdí, jakým požehnáním pro ně bylo její narození a jak si oba zamilovali Dannyho. Lil byla nesmírně šťastná, že se dožila jejich zasnoubení.

Při zmínce o nedávné manželčině smrti ho začaly pálit oči. Odmlčel se a sjel pohledem po přátelích a dcerách až k Nell. Usmívala se něčemu, co jí Danny šeptal do ucha. Hughovi jako by po čele přelétl mrak a přítomní přemýšleli, jaké důležité oznámení přijde, ale okamžik vážnosti minul, tvář se mu zase rozjasnila a zastrčil lístek zpátky do kapsy. Je načase, dodal s úsměvem, aby do rodiny přibyl další muž a alespoň trochu vyrovnal poměr sil.

Dámy v kuchyni se pustily do díla. Nalévaly čaj a nabízely občerstvení. Hugh zůstal stát na svém místě se šálkem a talířem v ruce, hosté defilovali před ním, poplácávali ho po ramenou a chválili: Hezky jsi to řekl, kámo. Proslov dopadl dobře, ale napětí z něho neopadlo. Srdce mu bušilo a poléval ho pot, přestože nebylo horko.

Přirozeně věděl proč. Ještě nesplnil všechny povinnosti toho večera. Jakmile zahlédl, že Nell vyšla sama postranními dveřmi, využil příležitost. Odkašlal si, odložil šálek na volné místečko mezi dary a vytratil se z teplého dusna v místnosti do chladného nočního vzduchu.

Stála u stříbřitě zeleného kmene osamělého eukalyptu. Kdysi, napadlo Hugha, jimi byl porostlý celý hřeben i protější rokle. Za úplňku musel zástup stromů nabízet přízračný pohled.

A zase. Pořád všechno odkládá. I teď se slabošsky snaží vyhnout zodpovědnosti.

Po noční obloze tiše kroužil pár černých netopýrů. Hugh sešel po rozviklaných dřevěných schodech a kráčel přes orosený trávník.

Musela slyšet – nebo vycítit –, že se k ní blíží, protože se otočila a usmála se na něho.

Myslela na maminku, přiznala, když k ní došel. Ze které hvězdy se na ni teď asi dívá?

Málem se rozplakal, když to řekla. Zatraceně, nemusela se o Lil zmiňovat právě teď. Připomínat mu, že ho pozoruje a zlobí se na něho kvůli tomu, co se chystá udělat. Slyšel její hlas, všechny staré námitky...

Ale rozhodnutí bylo na něm a on k němu dospěl. Koneckonců, všechno tehdy začal on. Možná jenom náhodou, ale učinil krok, který je na tu cestu zavedl. Nesl zodpovědnost a musel dát věci do pořádku. Tajemství mají ve zvyku vyplout na povrch a bude lepší, určitě bude lepší, dozvíli se Nell pravdu od něho.

Vzal ji za ruce, vtiskl na ně polibek a sevřel něžné prsty v upracovaných dlaních.

Jeho dcera. Jeho první dcera.

Usmála se na něho. Okouzlující v šatech lemovaných jemnou krajkou.

Vrátil jí úsměv a odvedl ji k hladkému bílému kmeni padlého gumovníku.

Usedli vedle sebe. Naklonil se a šeptal jí do ucha. Předával jí tajemství, které s matkou sedmnáct let ukrývali. Cekal na znamení, že pochopila, co jí sděluje, na jiskřičku poznání, nepatrnou proměnu ve výrazu tváře. Díval se, jak se dno jejího světa probořilo a osoba, kterou bývala, rázem zmizela.

3

Brisbane 2005

Cassandra neopustila nemocnici už několik dní, přestože lékař vyjádřil jen chabou naději, že by její babička mohla nabýt jasného vědomí. Není to pravděpodobné, ne v jejím věku, ne s tak velkými dávkami morfia v organismu.

Znovu přišla ošetřovatelka a Cassandra poznala, že den skončil. Přesný čas určit nedokázala. Na tomto oddělení to bylo obtížné: v hale se neustále svítilo, někde pořád hrála neviditelná televize, po chodbách jezdily bez ohledu na denní nebo noční hodinu sem tam vozíky. Bylo ironií, že místo, jehož fungování je založeno na pravidělném řádu, žije mimo obvyklý časový rytmus.

Přes lékařovu skepsi Cassandra dál čekala. Cekala a konejšila Nell tonoucí v moři vzpomínek a vynořující se nad hladinu, aby se nadechla, ze stále dřívějších dob jejího života. Nesnesla pomyšlení, že by babička navzdory prognózám našla cestu do přítomnosti a zjistila, že v nejzazším okraji života pluje sama.

Ošetřovatelka vyměnila sáček vývodu, nastavila čas na přístroji za postelí a začala uhlazovat prostěradlo.

„Nemá tady nic k pití,“ upozornila ji Cassandra a vlastní hlas jí zněl cize. „Už od rána.“

Sestřička zvedla hlavu, překvapená, že na ni někdo promluvil. Zadívala se přes brýle na židli, kde seděla Cassandra se zmačkanou modrozelenou nemocniční dekou přehozenou přes kolena. „Polekala jste mě. Vy jste tady celý den, že? Pravděpodobně děláte dobře, už to nebude trvat dlouho.“

Cassandra ignorovala význam posledních slov. „Neměla by dostat napít? Musí mít žízeň.“

Ošetřovatelka přeložila přikrývku a zručně ji zasunula Nell pod hubené paže. „Všechno dostává v kapačce,“ ujistila Cassandru, aniž vzhlédla. „Jestli se potřebujete napít vy, na konci chodby je kuchyňka,“ dodala a překontrolovala cosi v záznamech.

Sestra odešla a Cassandra si všimla, že Nell otevřela oči a zírá na ni. „Kdo jste?“ zeptala se slabým hlasem.

„To jsem já, Cassandra.“

Zmatek. „Já vás znám?“

Doktor to předpověděl, ale stejně to zabolelo. „Ano, Nell.“

Upírala na ni šedivé vodnaté oči. „Nevzpomínám si...“

„To nic.“

„Kdo jsem já?“

„Jmenuješ se Nell Andrewsová.“ Cassandra ji vzala za ruku. „Je ti devadesát pět let. Žiješ ve starém domě v Paddingtonu.“

Nell se třásly rty soustředěním, jak se snažila pochopit význam jejích slov.

Cassandra vzala z nočního stolku kapesníček a jemně jí otřela sliny na bradě. „Máš krámek ve starožitnickém centru na Latrobe Terrace,“ pokračovala. „Vedeme ho spolu. Prodáváme staré věci.“

„Já tě znám,“ vypravila ze sebe Nell. „Ty jsi dcera Lesley.“

Cassandra překvapeně zamrkala. O její matce spolu hovořily zřídka. Vlastně ani jednou za celou dobu, kdy Cassandra vyrůstala, ani během deseti let poté, co se vrátila a nastěhovala do bytu pod Nelliným domem. Dodržovaly nepsanou dohodu, že se nebudou vracet k minulosti, na niž by obě, každá z jiného důvodu, raději zapomněly.

Nell sebou trhla a v panice těkala očima po Cassandřině tváři. „Kde je ten hoch? Doufám, že tady ne. Nebo ano? Nechci, aby sahal na mé věci. Aby je rozbil.“

Cassandra měla v hlavě prázdno.

„Moje věci jsou vzácné. Ať se k nim nepřibližuje.“

Z prázdnoty se vynořilo pár slov. Cassandra po nich skočila. „Ne..., nedovolím mu to. Neměj strach, Nell. Není tady.“

* * *

Později, když babička znovu upadla do bezvědomí, Cassandra přemítala o kruté schopnosti lidské myŠli chňapat po střípcích minulosti. Proč mají znít v babiččině hlavě na samém konci jejího života hlasy dávno zemřelých? Je tomu tak vždy? Hledají cestující na molu s lístkem na tichou loď smrti vždycky tváře těch, kteří odpluli dávno před nimi?

Patrně usnula, protože když zase začala vnímat nemocniční prostředí, byla atmosféra jiná, postoupila dál do tunelu noci. Osvětlení chodby bylo tlumené a všude kolem zněly zvuky spánku. Seděla zkroucená na židli, krk měla ztuhlý a kotník, který vyklouzl zpod chatrné deky, studený. Muselo být pozdě v noci a byla unavená. Co ji probudilo?

Nell. Hlasitě oddechovala. Byla vzhůru. Cassandra se spěšně posadila na okraj lůžka. Nelliny oči byly v příšeří skelné, bledé a šmouhaté jako voda znečistěná barvami. Hlas byl jako tenké prodřené vlákno. Cassandra ji zpočátku ani neslyšela, myslela, že její ústa pouze bezhlesně zachytávají ztracená, dávno pronesená slova, až pak si uvědomila, že něco povídá...

„Paní... Paní mi řekla, abych čekala...“

Cassandra ji pohladila po horkém čele, jemně z něho odhrnula hebké pramínky vlasů, které se kdysi třpytily jako stříbrné nitě. Zase ta paní. „Nebude se zlobit,“ chlácholila ji. „Paní nebude vadit, když odejdeš.“

Nell se roztřásly rty. „Nemám nikam chodit. Řekla, abych čekala. Tady na lodi.“ Šepot byl stále tišší. „Paní... Spisovatelka... Nikomu nic neříkej.“

„Neboj, Nell, nic neřeknu. Nikomu, ani té paní. Můžeš jít.“

„Slíbila, že pro mě přijde, ale já utekla. Nezůstala jsem tam, kde jsem měla.“

Babičky se zmocňovala panika, dýchala přerývaně.

„Nedělej si starosti, Nell. Prosím tě. Všechno bude v pořádku. Slibuju.“

Hlava se jí svezla na stranu. „Já nemůžu jít... Nesmím... Paní... “

Cassandra zazvonila na sestru, ale světlo nad postelí se nerozsvítilo. Zaváhala. Poslouchala, jestli se na chodbě ozvou rychlé kroky. Nellina víčka se třepotala. Odplouvala...

„Dojdu pro sestru!“

„Ne!“ Poslepu zašátrala rukou ve snaze Cassandru zadržet. „Nenechávej mě tady samotnou!“ Plakala. Na voskové pleti se tiše třpytily slzy.

Cassandře se také leskly oči. „Neboj se, babičko. Seženu pomoc. Hned jsem zpátky, slibuju.“

4

Brisbane 2005

Jako by dům věděl, že jeho paní odešla. Pokud pro ni přímo netruchlil, zahalil se aspoň do vytrvalého mlčení. Nell nikdy moc nestála o lidi, natož o party (a i myšky byly hlasitější než její vnučka), takže dům přivykl poklidnému životu bez zbytečného rozruchu a hluku. Musel to pro něho být šok, když do něho bez varování vpadli cizí lidé, motali se po místnostech i zahradě, bryndali čaj a trousili drobky. Přitisknutý ke svahu za rozlehlým starožitnickým centrem, nesl tu potupu vyrovnaně.

Všechno pochopitelně zorganizovaly tety. Cassandra by se bez toho spokojeně obešla, rozloučila by se s babičkou v tichosti, ale o něčem takovém nechtěly tety ani slyšet. Nell každopádně musí mít smuteční hostinu. Rodina i přátelé jí chtějí vzdát poslední poctu. Kromě toho se to sluší.

Na jejich upřímné přesvědčení byla Cassandra krátká. Čas od času dokázala vznést námitky, ale tentokrát ne. Nehledě na to, že tety představovaly nezadržitelnou sílu. Všechny disponovaly energií, která popírala jejich pokročilý věk (i nejmladší Hettii bylo přes osmdesát). Cassandra tedy nedala najevo nesouhlas, odolala nutkání zdůraznit, že Nell žádné přátele neměla, a odevzdaně vykonávala úkoly, které jí svěřily: nachystala šálky a talířky, našla dezertní vidličky, odklidila část Nelliny veteše, aby si bratranci a sestřenice měli kam sednout. Nechala tety, aby kolem ní pobíhaly s veškerou okázalostí a důležitostí.

Tety pochopitelně nebyly její tety. Byly to Nelliny mladší sestry. Tety Cassandřiny matky Lesley. Ta se k nim nikdy nijak zvlášť nehlásila, zato ony za ni okamžitě zaskočily a vzaly Nell pod svá křídla.

Cassandra napůl čekala, že se matka pohřbu zúčastní, že dorazí do krematoria po začátku obřadu, že bude vypadat o třicet let mladší, než kolik jí ve skutečnosti je, a bude k sobě přitahovat obdivné pohledy. Krásná, mladá a nesnesitelně bezstarostná.

Ale neukázala se. Pošle pohlednici, usoudila Cassandra. S obrázkem naprosto nevhodným pro daný účel. S rozmáchlým kudrlinkovaným písmem, které strhávalo veškerou pozornost na sebe, a dole se spoustou polibků, které se tak snadno rozdávají. Stačí pár tahů tužkou.

Cassandra ponořila ruce do dřezu a trochu zahýbala nádobím.

„Myslím, že to probíhá výborně,“ prohlásila Phyllis, po Nell nejstarší a zdaleka nejaktivnější. „Nell by se to líbilo.“

Cassandra trochu odvrátila tvář.

„Tedy,“ upřesnila Phyllis a na malý okamžik přestala utírat, „líbilo by se jí to, kdyby přestala tvrdit, že o nikoho nestojí.“ Přešla do mateřského tónu. „A co ty? Jak je?“

„Dobře.“

„Jsi hubená. Jíš vůbec něco?“

„Třikrát denně.“

„Měla bys něco udělat, abys trochu přibrala. Zítra večer přijdeš ke mně, upeču sekanou a pozvu celou rodinu.“

Cassandra neodporovala.

Phyllis se pátravě rozhlédla po kuchyni a zaznamenala vyboulenou digestoř. „Nebojíš se tady sama?“

„To ne, ale...“

„Je ti smutno.“ Phyllis nakrčila nos v návalu prudkého soucitu. „Jak jinak. S Nell jste spolu tak dobře vycházely, že?“ Nečekala na souhlas. Položila ruku posetou stařeckými skvrnami Cassandře na předloktí a povzbudivě ho stiskla. „Vyrovnáš se s tím a já ti řeknu proč. Je vždycky smutné ztratit někoho, koho máme rádi, ale není to tak hrozné, když byl starý. Takový je prostě běh světa. Mnohem horší je, když zemře někdo mladý...“ Zarazila se v půli věty, zrudla a ramena jí ztuhla.

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčila Cassandra spěšně. Přestala umývat šálky a překlonila se, aby viděla kuchyňským oknem na zahrádku. Bublinky jí klouzaly po prstech, přes zlatý kroužek, který stále nosila. „Asi bych měla trochu proplít řeřichy. Jestli nedám pozor, zarostou celou cestičku.“

Phyllis vděčně skočila po novém tématu. „Pošlu Trevora, aby ti pomohl.“ Její pokroucené prsty se zaryly Cassandře do paže. „Příští sobotu. Bude ti to vyhovovat?“

Z obýváku se do kuchyně přišourala teta Dot s dalším podnosem špinavých šálků. Položila ho na stůl a přitiskla si baculatou dlaň na čelo.

„Konečně,“ odfrkla si a podívala se na Cassandru a Phyllis přes neskutečně silné brýle. „To jsou poslední.“ Odkolébala se ke kredenci a nadzvedla víko krabice s dortem. „Nějak mi vyhládlo.“

„Ale Dot!“ Phyllis uvítala příležitost přeladit z rozpaků na pohoršení. „Právě jsi jedla.“

„Před hodinou.“

„Co tvůj žlučník? Myslela jsem, že si hlídáš váhu.“

„Taky že jo!“ Dot se napřímila a sevřela v dlaních objemný pas. „Od Vánoc jsem shodila tři kila.“ Zavřela krabici a dotčeně čelila sestřině pochybovačnému pohledu. „Nejmíň!“

Cassandra potlačila úsměv a pokračovala v mytí nádobí. Phyllis a Dot byly obě stejně kulaté. Všechny její tety byly při těle. Měly to po mamince a ta zase po svojí. Nell jako jediná unikla rodinné kletbě a zdědila štíhlou postavu po irském otci. Vždycky na ně byl zvláštní pohled: vysoká hubená Nell mezi baculatými sestrami.

Phyllis a Dot se dál škorpily a Cassandra ze zkušenosti věděla, že pokud jim nepředhodí jiné téma, hádka se bude stupňovat, dokud jedna – nebo obě – nemrští bez sebe vzteky utěrkou a nevyřítí se z domu. Zažila to mockrát, ale nikdy si úplně nezvykla na určitý druh vět, na pohledy zaklíněné do sebe, které můžou znovu rozproudit hádku započatou před mnoha lety. Byla jedináček, vyšlapané cestičky sourozeneckého soužití ji fascinovaly a děsily současně. Ještě štěstí, že ostatní tetičky už členové jejich rodin odvedli pryč, takže nemohly přilít olej do ohně.

Odkašlala si. „Na něco jsem se vás chtěla zeptat.“ Zvýšila hlas a málem se jí podařilo upoutat jejich pozornost. „Na Nell. Na něco, o čem mluvila v nemocnici.“

Phyllis a Dot k ní otočily brunátné tváře. Zmínka o sestře je zřejmě rozrušila, připomněla jim, proč jsou v jejím domě a proč utírají nádobí. „Na Nell?“ opakovala Phyllis.

Cassandra přikývla. „Než zemřela, mluvila o nějaké ženě. Hovořila o ní jako o paní, o spisovatelce. Vypadalo to, jako by si myslela, že je s ní na lodi.“

Phyllis sevřela rty. „Blouznila, nevěděla, co povídá. Nemohla to být postava z nějakého seriálu, na který se dívala? Třeba se některé díly odehrávaly na lodi.“

„No tak, Phyll.“ Dot potřásla hlavou.

„Jasně si pamatuju, jak vykládala o...“

„Nech toho, Phyll,“ zarazila ji Dot. „Teď už to není nutné. Nellie je mrtvá.“

Phyllis se dotčeně nafoukla a založila si paže na hrudi.

„Měly bychom jí to říct,“ domlouvala jí Dot. „Nikomu to neublíží. Teď už ne.“

„Co byste mi měly říct?“ Cassandra přeskakovala pohledem z jedné na druhou. Otázkou chtěla zarazit další sesterskou hádku. Nečekala, že se dotkne rodinného tajemství. Tety byly plně zaujaté jedna druhou, málem to vypadalo, že na ni zapomněly. „Co byste mi měly říct?“ naléhala.

Dot vytáhla obočí a kývla na Phyllis. „Bude lepší, když to uslyší od nás, než by se to dozvěděla jinak.“

Phyll se zachmuřeně usmála. Sdílené tajemství je opět spojilo.

„Tak dobře, Cass. Pojď, posadíme se na to. Dot, miláčku, mohla bys dát vařit vodu? Šálek dobrého čaje by neškodil.“

Cassandra šla s Phyllis do obýváku a usedla na Nellinu pohovku. Teta zabrala svým mohutným pozadím druhý konec. „Nevím, kde začít,“ přiznala ustaraně. „Je to tak dávno, co jsem o tom všem přemýšlela.“

Cassandra byla stále zmatenější. O čem všem?

„Chystám se ti prozradit velké tajemství naší rodiny. Každá rodina nějaké má, tím si můžeš být jistá. Větší nebo menší.“ Zamračila se směrem ke kuchyni. „Co tam Dot tak dlouho dělá? Je hrozně pomalá.“

„O co jde, Phyll?“

Teta si povzdechla. „Zapřisáhla jsem se, že to nikdy nikomu neřeknu. Ta záležitost naši rodinu už tak rozdělila. Proč si to táta nenechal pro sebe? Všechno zpackal, chudák, a přitom věřil, že jedná správně.“

„Co udělal?“

Pokud Phyllis Cassandru vůbec slyšela, nedala to na sobě znát. Byl to její příběh a ona ho chtěla vyprávět svým vlídným, rozvláčným způsobem. „Byli jsme šťastná rodina. Moc jsme toho neměli, ale ke štěstí nám to stačilo. Mamince, tatínkovi i nám holkám. Nell z nás byla nejstarší, jak dobře víš, my ostatní jsme se narodily až po desetileté přestávce, za kterou mohla válka.“ Usmála se. „Nebudeš tomu věřit, ale Nellie tehdy byla duší rodiny. Všichni jsme ji zbožňovali. My mladší jsme v ní viděly něco jako druhou matku, zvlášť když maminka onemocněla. Nell se o ni obětavě starala.“

To si Cassandra představit dokázala, ale že by její jakoby věčně naježená babička mohla být duší rodiny... „Co se stalo?“

„Dlouho jsme žádná nic nevěděly. Nell to tak chtěla. V naší rodině se všechno změnilo a my nechápaly proč. Naše nejstarší sestra se změnila v někoho jiného, vypadalo to, že nás přestala mít ráda. Ne přes noc, tak dramatické to nebylo. Prostě se postupně, kousek po kousku, odtahovala, vylučovala z našeho kruhu. Bylo to nepochopitelné, bolestivé. Z otce jsme nic nedostaly, i když jsme na něho dorážely. Teprve můj manžel, pokoj jeho duši, nás konečně přivedl na správnou stopu. Ne úmyslně, nesmíš si představovat, že se odhodlal odhalit Nellino tajemství. Prostě se trochu zajímal o historii a vzal si do hlavy, že sestaví náš rodokmen. Napadlo ho to, když se nám narodil Trevor. Ve stejném roce jako tvoje matka, v sedmačtyřicátém.“ Odmlčela se a kradmo pozorovala Cassandru, jako by odhadovala, jestli tuší, co přijde. Netušila.

„Jednoho dne za mnou přišel do kuchyně, vidím to jako dnes, a řekl, že v matrice nemůže objevit záznam o Nellině narození. ,Jak bys mohl, narodila se přece v Maryborough, než naši zvedli kotvy a usadili se v Brisbane,‘ upozornila jsem ho. Přikývl. Prý si to myslel, a proto napsal do Maryborough, jenže mu přišla odpověď, že tam nikdo takový nikdy nežil. Že tam Nell nikdy nežila,“ zdůraznila Phyllis. „Aspoň ne oficiálně.“

Cassandra vzhlédla k Dot, která právě vešla a podávala jí šálek s čajem. „Nerozumím.“

„Jak bys mohla, zlatíčko.“ Dot se posadila vedle Phyllis do křesla. „My jsme tomu taky dlouho nerozuměli.“ Povzdechla si. „Až do rozhovoru s June. O Trevorově svatbě, mám pravdu, Phyll?“

Phyllis přikývla. „Ano. V pětasedmdesátém. Hrozně jsem se tehdy na Nell zlobila. Krátce předtím zemřel tatínek, já ženila nejstaršího syna, Nellina synovce, a ona se nenamáhala přijít. Místo toho si vyrazila na cesty. Postěžovala jsem si June, a tak vlastně k tomu rozhovoru došlo. Přiznávám bez mučení, že jsem měla na Nell pořádnou zlost.“

Cassandra se v rozvětveném příbuzenstvu nikdy nevyznala. „Kdo je June?“

„Naše sestřenice z matčiny strany,“ vysvětlila jí Dot. „Určitě ses s ní při nějaké příležitosti viděla. Byla asi o rok starší než Nell. Bývaly kamarádkami na život a na smrt.“

„Musely být,“ odfrkla si Phyll. „June byla jediná, které se Nell svěřila, když se to stalo.“

„Když se stalo co?“ zeptala se Cassandra.

Dot se předklonila. „Otec prozradil Nell...“

„Něco, co nikdy neměl,“ skočila jí do řeči Phyllis. „Ten starý poctivec si myslel, že je to správné, a pak toho do konce života litoval. Mezi nimi to už nikdy nebylo takové jako dřív.“

„Přitom Nell byla vždycky jeho miláček.“

„Měl nás rád všechny,“ vyštěkla Phyllis.

„Ale Phyll.“ Dot zakoulela očima. „Copak to nedokážeš přiznat ani teď? Nell byla jeho miláček. Tečka. Ironie osudu, jak se později ukázalo.“

Phyllis mlčela a Dot se spokojeně chopila otěží místo ní. „Stalo se to na její jedenadvacáté narozeniny. Večer po oslavě... “

„Nebylo to po oslavě,“ opravila ji Phyllis, „ale během ní.“ Obrátila se ke Cassandře. „Asi byl přesvědčený, že je to nejlepší okamžik, kdy jí to má říct. Na začátku nové životní etapy a tak. Byla zasnoubená, měla před svatbou, abys tomu rozuměla. Ne s tvým dědečkem, s jiným mužem.“

„Vážně?“ podivila se Cassandra. „Nikdy se mi o tom nezmínila.“

„Danny byl její životní láskou, věř mi. Místní mladík, nic takového jako Al.“

Jméno Nellina manžela vyslovila Phyllis s nádechem pohrdání. Pro Cassandru nebylo novinkou, že ho tety neměly rády. Nic osobního, spíš všeobecná nechuť Australanů vůči přílivu amerických vojáků, kteří za druhé světové války přišli do Brisbane ve šviháckých uniformách a s naditými peněženkami, aby si odvedli spoustu děvčat.

„Co se stalo? Proč se za něho neprovdala?“

„Pár měsíců po narozeninách zasnoubení zrušila. Byl z toho hrozný poprask,“ vzpomínala Phyllis. „My všichni jsme ho měli rádi. Zlomilo mu to srdce, chudákovi. Po čase si vzal jinou, až krátce před válkou. Moc štěstí mu to nepřineslo, z bojů s Japonci se nevrátil.“

„Nellin otec nechtěl, aby si Dannyho vzala?“ hádala Cassandra. „To jí řekl? Zakázal jí to?“ „Kdepak,“ ušklíbla se Dot. „Otec se v Dannym viděl. Žádný z našich manželů se s ním nemohl srovnávat.“

„Tak proč zasnoubení zrušila?“

„Nevysvětlila to, ani jemu ne. Málem nám to vlezlo na mozek, jak jsme se na to snažili přijít,“ přiznala Phyllis. „Věděli jsme jenom to, že nemluví s otcem ani s Dannym.“

„Až June nám prozradila, jak to bylo.“

„Skoro po pětačtyřiceti letech.“

„Co vám June vyprávěla? K čemu na té oslavě došlo?“

Phyllis se napila čaje. „Tatínek Nell oznámil, že není jeho a maminčina.“

„Adoptovali ji?“

Tety se domluvily pohledem. „Ne tak docela.“

„Spíš ji našli,“ upřesnila Dot.

„Ujali se jí.“

„Nechali si ji.“

„Kde ji našli?“

„V Maryborough. V přístavu,“ odpověděla Cassandře Dot. „Dřív tam připlouvaly velké lodě z Evropy. Teď už pochopitelně ne, teď jsou mnohem větší přístavy a lidé spíš lítají... “

„Tatínek ji našel,“ přerušila ji Phyllis, „když byla docela maličká. Krátce před začátkem první světové války. Lidé masově prchali z Evropy a Austrálie je přijímala s otevřenou náručí. Tatínek byl v té době velitelem přístavu, kontroloval, jestli všichni, kdo sem připluli, jsou tím, za co se prohlašují, a jestli všichni přicestovali tam, kam měli namířeno. Někteří neuměli ani slovo anglicky.“

„Jak jsem z Junina líčení vyrozuměla, to odpoledne byl v přístavu zmatek nad zmatky. Přistála tam loď, která za sebou měla bouřlivou plavbu. Tyfus, úžehy a bůhvíco ještě. Spousta lidí se pohřešovala a ke spoustě zavazadel se nikdo nehlásil. Táta pochopitelně všechno vyřešil, vždycky uměl dát věci do pořádku, ale zdržel se v přístavu déle než obvykle, aby na všechno dohlédl a vysvětlil nočnímu hlídači, proč je v kanceláři tolik zavazadel. A právě když na něho čekal, všiml si, že na molu někdo zůstal. Na dětském kufříku seděla malá holčička, nanejvýš čtyřletá.“

„Široko daleko nebyl nikdo jiný,“ potřásla soucitně hlavou Dot. „Byla tam úplně sama, opuštěná.“

„Táta se pokoušel zjistit, čí je, ale nic se od ní nedozvěděl. Tvrdila, že nic neví, že si nic nepamatuje. Na kufříku nebyl štítek, uvnitř žádné doklady, které by mu pomohly. Bylo pozdě, stmívalo se, a navíc se zhoršovalo počasí. Věděl, že musí být hladová, a tak se rozhodl, že ji vezme domů. Co jiného taky měl udělat? Přece ji nemohl nechat v dešti na molu!“

Cassandra se snažila spojit unavenou opuštěnou holčičku z tetina vyprávění s Nell, jak ji znala.

„Druhý den ráno, když šel do práce, očekával, že tam budou zoufalí rodiče, policisté...“

„Nic takového,“ navázala Dot. „Dny ubíhaly a nic se nedělo, nikdo se neozval.“

„Vypadalo to, že po sobě nezanechala žádnou stopu. Naši se pochopitelně snažili vypátrat, kdo to je, ale každý den připlouvali noví a noví lidé. A v těch horách papírů se mohlo snadno něco přehlédnout.“

„Nebo někdo.“

Phyllis si povzdechla. „A tak si ji nechali.“

„Co jiného mohli dělat?“

„A nechali ji vyrůstat v přesvědčení, že je jejich.“

„Jedna z nás.“

„Až do jejích jedenadvacátých narozenin, kdy se tatínek rozhodl, že by měla znát pravdu, vědět, že je nalezenec a že jejím jediným poznávaČím znamením byl dětský kufřík,“ uzavřela Phyllis.

Cassandra se snažila vstřebat, co se dozvěděla. Ovinula prsty kolem teplého šálku. „Musela se cítit hrozně sama.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Dot. „Celou cestu byla sama. A po dlouhých týdnech na velké lodi skončila sama na prázdném molu.“

„A celou dobu potom.“

Dot nechápavě svraštila obočí. „Jak to myslíš?“

Cassandra stiskla rty. Jak to myslela? Zalilo ji to jako náhlá vlna. Jistota, že babička byla sama. Jako by v tom okamžiku prozřela a spatřila důležitou stránku Nelliny osobnosti, které si dřív nevšimla. Nebo ji spíš dobře znala, ale teprve nyní pochopila. Její izolovanost, nezávislost, nepřístupnost. „Musela se cítit zoufale sama, když se dozvěděla, že není ta, za kterou se považovala.“

„Ano,“ souhlasila Phyllis překvapeně. „Musím přiznat, že tohle mě hned nenapadlo. Když mi to June prozradila, nechápala jsem, proč se tím mělo všechno změnit. Proč to s Nell tak hrozně otřáslo. Naši ji měli rádi a my jsme ke své starší sestře vzhlížely. Lepší rodinu si přát nemohla.“ Podepřela si hlavu rukou a unaveně si mnula spánek. „Až časem mi to začalo docházet, jak už to někdy bývá. Pochopila jsem, jak jsou důležité věci, které bereme jako samozřejmost. Rodinu, minulost... Právě ty z nás dělají to, co jsme. A tatínek je Nell vzal. Neměl to v úmyslu, ale udělal to.“

„Muselo se jí ulevit, že to konečně víte,“ poznamenala Cassandra. „Pak pro ni všechno muselo být svým způsobem snazší.“

Phyllis a Dot si vyměnily zaražené pohledy.

„Copak vy jste jí neřekly, že to víte?“

Phyllis pokrčila rameny. „Já jsem to párkrát skoro udělala, ale v posledním okamžiku jsem nenašla vhodná slova. Sama se o tom před námi nikdy nezmínila ani slovíčkem, tajemství obehnala svým novým životem, chránila ho, jak mohla. Zdálo se mi..., jak to říct..., skoro kruté ty hradby rozbořit. Jako bych ji měla znovu obrat o všechno, co má. Ale možná se jenom vymlouvám. Nell uměla být pěkně ostrá, když chtěla, možná jsem prostě nenašla odvahu.“

„To nemá s odvahou nic společného,“ prohlásila Dot rázně. „Všichni jsme se dohodli, že to tak bude nejlepší. Nell sama to tak chtěla.“

„Asi máš pravdu,“ připustila Phyllis, „ale stejně mi to nejde z hlavy. Ne že by k tomu nebyla nikdy příležitost. Například když jí Doug vrátil ten kufřík.“

„Těsně před smrtí,“ vysvětlovala Dot, „požádal tatínek Phyllina manžela, aby Nell předal kufřík. Ovšem neřekl ani slovo, co to je za kufřík. Táta byl zkrátka takový. Stejný tajnůstkář jako Nell. Všechny ty roky ho schovával, chápeš? Se vším, co bylo vevnitř, když ji našel.“

„Zvláštní,“ navázala na ni Phyllis, „hned jak jsem ho uviděla, vzpomněla jsem si na Junino vyprávění. Věděla jsem, že to musí být kufřík, na kterém Nell seděla, když ji tatínek před lety našel v přístavu. Přitom ho měl po celou dobu vzadu v dílně. Jenže jsem ho nespojovala s Nell a jejím původem. Nepřemýšlela jsem o něm, nanejvýš jsem se divila, kde naši k tak směšnému zavazadlu přišli a na co ho mají. Bílý, kožený se stříbrným kováním. Maličký, jako pro dítě... “

Phyll pokračovala v popisu, ačkoliv to nebylo nutné. Cassandra přesně věděla, jak kufřík vypadal.

Ba co víc, věděla, co bylo uvnitř.

5

Brisbane 1976

Cassandra uhodla, kam jedou, jakmile matka stáhla okénko a křikla na pumpaře: „Plnou!“ Muž cosi poznamenal a matka se zahihňala jako puberťačka. Letmo mrkl po Cassandře, ale hned sklouzl pohledem po matčiných dlouhých opálených nohou v ustřižených džínových kraťasech. Cassandra byla zvyklá, že muži na matku zírají, a nechávalo ji to klidnou. Odvrátila se, dívala se z okénka na druhou stranu a přemýšlela o babičce Nell. Protože jely za ní. Jediným důvodem, proč matka někdy vydala za benzin víc než pět dolarů, byla dlouhá cesta po jihovýchodní dálnici do Brisbane.

Cassandra měla z babičky vždycky respekt. Viděla ji všehovšudy pětkrát, pokud si dobře pamatovala, ale Nell nebyla z lidí, na jaké se snadno zapomíná. Za prvé byla nejstarším člověkem, kterého Cassandra poznala osobně. A neusmívala se jako ostatní lidé, působila trochu vznešeně a víc než trochu hrozivě. Lesley o babičce mluvila málokdy, ale když jednou Cassandra ležela v posteli, slyšela ji, jak se hádá s přítelem, kterého měla před Lenem. O Nell se tehdy vyjadřovala jako o čarodějnici. Cassandra sice mezitím přestala věřit v čáry a kouzla, ale představa, kterou v ní matčina slova vyvolala, ji neopouštěla.

Protože Nell jako čarodějnice vypadala. Mohly za to dlouhé stříbrné vlasy stočené na temeni do uzlu, úzký dřevěný domek s oprýskaným citronově žlutým nátěrem a zarostlou zahradou na svahu v Paddingtonu. Kočky z celého okolí, které ji sledovaly na každém kroku. Způsob, jakým upírala pohled přímo na vás. Jako by se vás chystala začarovat.

Ujížděly po Logan Road. Okénka byla stažená a Lesley si s rádiem prozpěvovala poslední písničku ABBY. Nechaly za sebou řeku, střed města a projížděly Paddingtonem se svraštělými kovovými muchomůrkami zapíchnutými do svahů. Zabočily z Latrobe Terrace do úzké, prudce klesající uličky. Zhruba uprostřed bydlela Nell.

Lesley dupla na brzdu a vypnula motor. Cassandra ještě chvíli zůstala sedět, horké slunce ji přes přední okno pálilo do nohou, kůže pod koleny se jí lepila ke kožence. Teprve když vystoupila matka, vylezla také, postavila se vedle ní na dláždění a bezděčně zvedla hlavu a zadívala se na vysoký, palubkami obitý dům.

Po straně k němu vedla úzká popraskaná betonová cesta. Končila u vchodových dveří, jenže před pár lety před ně někdo přistavil schody, které je částečně zakrývaly. Lesley prohlašovala, že je nikdo nepoužívá, a dodala, že to tak Nell vyhovuje. Prý to odrazuje lidi, aby k ní vpadli bez ohlášení, aby si mysleli, že jsou vítáni. Uprostřed starého vyviklaného okapu zela velká díra se zrezivělými okraji. Když lilo, musela jí crčet vědra vody. Dnes to na déšť nevypadá, pomyslela si Cassandra, když teplá bríza rozkývala zavěšenou zvonkohru.

„Kristepane, Brisbane je ale smradlavá díra,“ ulevila si Lesley, prohlížející si okolí přes okraj tmavých brýlí. Potřásla hlavou. „Díkybohu, že jsem z ní vypadla.“

Seshora, z konce pěšinky k nim dolehly zvuky. Štíhlá, karamelově hnědá kočka upírala na vetřelce nevlídný pohled. Pak skřípot pantů a kroky. Vedle kočky se zjevila vysoká šedovlasá postava. Cassandra zatajila dech. Nell. Jako by stanula tváří v tvář výplodu své fantazie.

Matka a babička se vzájemně pozorovaly. Nemluvily, nehýbaly se. Cassandra měla zvláštní pocit, že je svědkem záhadného rituálu dospělých, kterému nemůže zcela porozumět. Přemýšlela, proč obě dvě stojí a která z nich udělá první krok, když Nell přerušila mlčení. „Myslela jsem, žes slíbila, že příště napřed zavoláš.“

„Já jsem taky ráda, že tě vidím, mami.“

„Právě třídím krabice pro aukci. Mám všude plno věcí, není si kam sednout.“

„To zvládneme.“ Lesley luskla prsty směrem ke Cassandře. „Tvoje vnučka má žízeň. Venku je výheň jako v pekle.“

Cassandra rozpačitě přešlápla z nohy na nohu a zírala na zem. Na matčině chování bylo cosi divného, známka nervozity, na jakou nebyla zvyklá. Nedokázala si ji vysvětlit. Uslyšela, jak babička dlouze vydechla.

„Tak dobrá, bude lepší, když půjdete dovnitř.“

* * *

Pokud jde o nepořádek, Nell nepřeháněla. Na podlaze se válely zmačkané noviny, místy nakupené do šustících hromádek. Na stole, který představoval ostrůvek v moři tiskovin, bylo narovnané sklo a porcelán. Starožitnosti i veteš, pomyslela si Cassandra a měla radost, že si na oba termíny vzpomněla.

„Dám vařit vodu,“ nabídla se Lesley.

Nell upřela na Cassandru svůj záhadný pohled.

„Vyrostla jsi,“ zhodnotila konečně. „Ale pořád jsi hrozně hubená.“

Byla to pravda, spolužačky jí říkaly totéž.

„Já jsem byla taky tak hubená,“ pokračovala Nell. „Víš, co mi říkal tatínek?“

Cassandra pokrčila rameny.

„Ze mám šťastné nohy. Prý mají štěstí, že se nezlomí vedví.“ Začala sundávat šálky z háčků na starodávné kredenci. „Caj nebo kávu?“

Cassandra ohromeně zavrtěla hlavou. V květnu jí sice bylo deset, ale pořád zůstala holčičkou a nebyla zvyklá, aby jí dospělí nabízeli své dospělácké nápoje.

„Džus ani limonádu nemám,“ upozornila ji babička. „Nic podobného.“

Cassandře se vrátila řeč. „Mám ráda mléko.“

„Je v lednici. Mám vždycky velkou zásobu pro kočky. Láhev bude kluzká, dej pozor, ať ti nevyklouzne na podlahu.“

Jakmile matka nalila do šálků čaj, poslala Cassandru pryč. Venku je tak krásně, že by byl hřích, aby byla zavřená doma. Babička dodala, že si může hrát pod domem, ale že musí dávat pozor, aby něco nerozbila. A v žádném případě nesmí do spodního bytu.

* * *

Právě vládlo jedno z těch zničujících australských období, kdy dny jakoby splývají dohromady, ventilátory pouze trochu víří horký vzduch, uši zaléhají z vrzání cikád, dýchání se rovná velké námaze. Kdy je nejlepší ležet na zádech a čekat, až leden a únor skončí, přijdou březnové bouřky a po nich první dubnové poryvy větru.

O ničem z toho Cassandra nevěděla. Byla dítětem a nepříznivé počasí snášela s odolností dítěte. Zavřela za sebou dveře a vykročila po cestičce na zahradu za domem. Květy plumérií opadaly a pekly se na slunci, černé, suché a scvrklé. Šlapala po nich a s trochu zvráceným potěšením pozorovala, jak zanechávají šmouhy na světlém betonu.

Posadila se na kovovou lavičku a dívala se dolů na podivnou zahradu své tajemné babičky. Na porůznu záplatovaný dům. Přemýšlela, o čem si asi maminka s babičkou povídají a proč sem vlastně dnes přijely, ale ať si lámala hlavu sebevíc, žádná odpověď ji nenapadala.

Netrvalo dlouho a zlákala ji zahrada. Zapomněla na otázky a začala otrhávat nafouklé plody netýkavek. Zdálky ji s předstíraným nezájmem pozorovala černá kočka. Když měla plnou dlaň, vylezla na nejnižší větev mangovníku v rohu dvorku a začala tobolky jednu po druhé mačkat mezi prsty. Bavilo ji, jak se chladná lepkavá semínka rozprskávají na všechny strany, jak se kočka polekala, když jí jeden puklý lusk spadl mezi tlapky, a jak na něho začala dorážet, protože si ho spletla s kobylkou.

Když byly všechny tobolky prázdné, otřela si Cassandra dlaně o šortky a rozhlížela se po okolí. Na druhé straně drátěného plotu se tyčila velká hranatá budova. Paddingtonské divadlo, jak věděla, ale teď zavřené. Někde poblíž měla babička své starožitnictví. Kdysi, při jiné neplánované cestě do Brisbane, tam matka Cassandru odložila, protože měla s někým schůzku.

Nell nechala vnučku leštit stříbro. Cassandře se to líbilo. Vdechovala vůni čističe a sledovala, jak hadřík černá a čajová konvice se začíná lesknout. Nell jí ukázala několik značek: lev znamenal ryzí stříbro, leopardí hlava Londýn, číslice rok výroby. Jako tajný kód. O víkendu Cassandra pátrala doma v naději, že najde něco stříbrného, co bude moct pro matku vycídit a určit. Nenašla nic a mezitím zapomněla, jak ji tehdy ten úkol bavil.

Čas pokročil, listy mangovníku vadly horkem a strakám uvízly písničky v hrdlech. Cassandra se vydala po pěšince zpátky k domu. Maminka s babičkou byly stále v kuchyni, viděla jejich obrysy přes sklo, a tak pokračovala kolem domu až k masivním posuvným dveřím. Když zatlačila na kliku, sklouzly po kolejničkách. Za nimi byl chladný temný prostor pod domem.

Tma tvořila tak ostrý kontrast s venkovním světlem, že to bylo jako překročit práh jiného světa. Cassandru zamrazilo vzrušením, když vešla. Místnost byla veliká, ale Nell udělala, co mohla, aby ji zaplnila. Podél tří stěn byly od podlahy po strop naskládané krabice různých tvarů a velikostí, o čtvrtou byly opřené staré dveře a okna, některá s rozbitými skly. Volno bylo jenom u dveří na protější straně vedoucích do pokoje, kterému Nell říkala byt. Cassandra do něho nakoukla. Byl velký jako ložnice, po dvou stěnách se táhly podomácku vyrobené police prohýbající se pod vahou starých knih, v rohu stála rozkládací postel s červenomodrobílým patchworkovým přehozem. Světlo pronikalo dovnitř jediným malým oknem, přes které navíc někdo přitloukl několik latí. Aby se do pokoje nedostali zloději, usoudila Cassandra, i když si nedokázala představit, co by odtud mohli odnést.

Byla v pokušení lehnout si na postel, cítit na rozehřáté kůži chlad přikrývky, ale babička se vyjádřila jasně: může si hrát pod schody, ale do bytu nesmí. A Cassandra byla poslušná. Nešla dál a nenatáhla se na postel, místo toho se obrátila a vrátila se do skladiště, kde nějaké dítě kdysi dávno nakreslilo na cement panáka. Slídila kolem stěn po vhodném kamínku, několik jich uvolnila, až narazila na jeden oblý, bez zubů a rohů, které by nevypočitatelně měnily jeho směr.

Hodila ho. Dokutálel se přesně do středu prvního čtverce. Začala skákat, ale na čísle sedm ji zastavil babiččin hlas, ostrý jako rozbité sklo.

„Co ty jsi za mámu?“

„O nic horší, než jsi byla ty.“

Cassandra ztuhla. Balancovala na jedné noze uprostřed čtverce a poslouchala. Nahoře bylo ticho, nebo alespoň k ní přes strop nic neproniklo. Maminka s babičkou pravděpodobně snížily hlas, protože si uvědomily, že po obou stranách, jenom o pár metrů dál jsou sousedé. Len vždycky Lesley napomínal, že když se hádají, nemusí o tom vědět celé město. Že Cassandra slyší každé slovo, zřejmě ani jednomu z nich nevadilo.

Zakymácela se, ztratila rovnováhu a spustila nohu na zem. Jenom na zlomek vteřiny, hned ji zase zvedla. Ani Tracy Watersová, která mezi páťačkami platila za nejpřísnější soudkyni panáku, by to nepočítala a dovolila by jí skákat dál, ale Cassandru přešel prvotní zápal. Tón matčina hlasu ji znepokojil. Rozbolelo ji břicho.

Odkopla kamínek a vyskočila z panáka.

Bylo příliš horko na to, aby šla zase ven. Jestli měla na něco náladu, potom na čtení. Líbilo by se jí uniknout do zakletého lesa, vyšplhat na vysoký kouzelný strom, nebo se přidat ke čtyřem kamarádům se psem a pátrat po pašerácích. Zřetelně viděla knížku Enid Blytonové, jak leží na posteli, hned vedle polštáře, kde ji ráno nechala. Jsi blbá, že sis ji nevzala s sebou: slyšela Lenův hlas jako vždycky, když udělala nějakou hloupost.

Vzpomněla si na babiččiny police, na řady starých knih kolem stěn. Určitě by jí nevadilo, kdyby si jednu vzala a četla si. Dávala by pozor, aby ji nepoškodila a aby všechno zůstalo tak, jak to bylo.

Vzduch v místnosti byl těžký prachem a časem. Cassandra přejížděla pohledem po hřbetech knih, červených, žlutých i zelených, a čekala, až ji nějaký titul upoutá. Na třetí polici, v pruhu světla před knihami, ležela mourovatá kočka. Cassandra si jí předtím nevšimla a přemýšlela, kde se tam vzala a jak se dostala dovnitř. Kočka, která zřejmě vytušila, že ji pozoruje, si protáhla přední nohy, upřela na ni důstojný pohled, jediným plavným skokem se snesla na podlahu a zmizela pod postelí.

Cassandru napadlo, jaké to asi je pohybovat se bez zjevné námahy a ztratit se beze stopy. Zamrkala. Možná ne tak docela. V místě, kde kočka vklouzla pod přikrývku, odhalila malý předmět. Bílý a hranatý.

Cassandra poklekla. Nadzvedla cíp látky a podívala se pod ni. Kufřík. Starý kufříček. Pod nedoléhajíČím víkem rozeznala papíry, bílou látku a modrou stužku.

Náhle jí bylo naprosto jasné, že musí vědět, co je uvnitř, i kdyby tím porušila další babiččin zákaz. S bušíČím srdcem kufřík vytáhla. Opřela víko o postel a začala zkoumat obsah.

Stříbrný kartáč, starý a bezpochyby drahý, s leopardí hlavičkou označující londýnský původ vyraženou u štětin. Bílé šatečky, roztomilé, ale dávno vyšlé z módy, jaké nikdy dřív neviděla, natož aby je měla na sobě. Spolužačky by se smály, kdyby v nich přišla do školy. Svazek papírů převázaný vybledlou modrou stužkou. Zatáhla konečky prstů za mašličku a ohrnula konce, aby viděla, co je pod ní.

Obrázek, černobílá kresba nejkrásnější ženy, jakou kdy viděla. Stála pod pergolou. Ne, to nebyla zahradní pergola, ale listím obrostlá branka, vstup do tunelu v křoví. Bludiště, pochopila Cassandra. Nezvyklé slovo jí samo od sebe vyskočilo z mysli, celé a zřetelné.

Drobné černé čáry se proplétaly, až vytvořily obrázek, a Cassandra dumala, jaké to asi je nakreslit něco takového. Zvláštní, jako by obrázek znala. Napřed nemohla přijít na to, jak je to možné, až pak si uvědomila, že žena vypadá jako postava z dětské knížky. Jako ilustrace ke staré pohádce o služce, která se stala princeznou, když se krásný princ nenechal zmást roztrhanými šaty.

Odložila kresbu na podlahu a obrátila pozornost ke zbytku svazku. Byly v něm obálky s dopisy a linkovaný sešit se stránkami pokrytými protáhlým krouceným písmem, pro Cassandru zcela nečitelným. Dokonce by nepoznala, jestli je text v nějaké cizí řeči. Před zadní obálku byly vložené brožurky, listy vytržené z časopisů a stará fotografie muže, ženy a holčičky s dlouhými copy. Nikdo z nich nebyl Cassandře povědomý.

Pod sešitem našla knížku. Na zelených lepenkových deskách byl zlatý nápis: Čarovné pohádky pro chlapce a dívky od Elizy Makepeaceové. Cassandra si opakovala jméno autorky a vychutnávala tajemný svist na rtech. Teprve potom knihu otevřela. Na předsádce byl obrázek víly sedící v ptačím hnízdě. Měla dlouhé rozevláté vlasy, na hlavě věneček z hvězdiček a velká průsvitná křídla. Když se Cassandra podívala pozorněji, poznala tvář ženy z kresby. Pavoučí písmena vinoucí se pod hnízdem hlásala: Vaše vypravéčka pohádek slečna Makepeaceová. S příjemným mravenčením Cassandra nalistovala první pohádku a několik rybenek se vyplašeně rozuteklo na všechny strany. Čas obarvil listy nažluto a ohlodal hrany. Papír byl drsný, a když uhladila oslí růžek, jako by jí povolil pod bříškem prstu, jako by se rozpadal v prach.

Nemohla jinak. Svinula se do klubíčka uprostřed postele. Bylo to ideální místečko pro čtení. Chladná, tichá skrýš. Cassandra se vždycky schovávala, když si četla, ačkoliv dobře nevěděla proč. Jako by ze sebe nemohla setřást provinilý pocit, že je líná, že nemůže být správné zcela propadnout něčemu příjemnému.

Ale propadla. Proklouzla králičí norou do pohádky plné záhad a kouzel. O princezně, která žila se slepou stařenou v chaloupce na kraji temného lesa. O statečné princezně, mnohem statečnější, než by kdy mohla být ona.

Zbývaly jí dvě stránky, když ji kroky nad hlavou vrátily do přítomnosti.

Mířily k ní!

Prudce se posadila a spustila nohy z postele, až se dotkla chodidly podlahy. Zoufale si přála pohádku dočíst do konce, dozvědět se, jak to s princeznou dopadlo. Ale z toho nic nebude. Uhladila stránky, naskládala všechno do kufříku, zastrčila ho pod postel a odstranila stopy po své neposlušnosti.

Vyklouzla z bytu, sebrala první kamínek, který jí přišel pod ruku, a než se babička s maminkou objevily mezi posuvnými dveřmi, mohla celkem přesvědčivě předstírat, že celé odpoledne skákala panáka.

„Pojď sem, Cassie.“

Cassandra si oprášila šortky a postavila se vedle matky. Překvapilo ji, když ji objala kolem ramen.

„Bavila ses?“

„Docela ano,“ odpověděla opatrně. Prasklo to snad na ni?

Ale maminka nebyla naštvaná. Právě naopak, tvářila se skoro vítězoslavně. Obrátila se na babičku. „Neříkala jsem ti to? Umí se o sebe postarat sama.“

Nell neodpověděla a Lesley pokračovala: „Zůstaneš chvíli u babičky, Cassie. Užiješ si trochu dobrodružství.“

To bylo překvapení. Maminka si zřejmě musela v Brisbane ještě něco zařídit. „Budu tady obědvat?“

„Každý den, předpokládám. Dokud si pro tebe zase nepřijedu.“

Cassandra si najednou uvědomila, jak má kámen v její ruce ostré hrany. Zařezávaly se jí do prstů. Přeskočila pohledem z matky na babičku. Je to nějaká hra? Žertuje maminka? Cekala, jestli se nerozesměje.

Ne, zůstala vážná a nespouštěla z ní modré, doširoka otevřené oči.

Cassandru nenapadlo, co by mohla říct. „Nevzala jsem si pyžamo,“ namítla konečně.

Matka se usmála. Zářivě, s úlevou a Cassandra pochopila, že šance na odpor minula. „S tím si nelam hlavu, hlupáčku. Sbalila jsem ti tašku, je v autě. Přece sis nemyslela, že bych tě tady nechala jen tak, bez tvých věcí?“

Nell celou dobu stála mlčky, nehybně. Hleděla na Lesley s výrazem, z něhož Cassandra vyčetla nesouhlas. Vytušila, že babička nechtěla, aby u ní zůstala. Malé holky mají ve zvyku plést se dospělým pod nohy. Len to aspoň pořád tvrdil.

Lesley se vrhla k autu, naklonila se do otevřeného zadního okénka a vytáhla z něho tašku. Cassandra přemýšlela, kdy ji sbalila a proč ji nenechala, aby to udělala sama.

„Tady máš, kotě.“ Lesley jí hodila tašku. „Je v ní překvapení pro tebe. Nové šaty. Len mi je pomáhal vybrat.“

Napřímila se. „Na jeden dva týdny, mami. Slibuju. Jen co si to s Lenem mezi sebou vyřešíme.“ Rozcuchala Cassandře vlasy. „Babička je ráda, že tě tady bude mít. Budou to opravdické prázdniny. Něco, o čem budeš moct ostatním dětem ve škole vyprávět.“

Babička se usmála, ale nebyl to veselý úsměv. Cassandře blesklo hlavou, že sama dobře ví, jak člověku je, když se tak usmívá. Často se taky tak tvářila, když jí matka slibovala něco, co si moc přála a o čem věděla, že to asi nikdy nedostane.

Lesley ji letmo políbila na tvář, stiskla jí ruku a byla pryč. Dřív než jí Cassandra mohla dát pusu, říct jí, aby jela opatrně, a zeptat se, kdy přesně se vrátí.

* * *

O pár hodin později Nell uvařila večeři – tučné vepřové klobásy, šťouchané brambory a kašovitý zelený hrášek z konzervy. Jedly v úzké místnůstce vedle kuchyně, buclatý větrák na ledničce přesouval hustý dusný vzduch sem tam. Nell neměla v oknech sítě proti hmyzu jako Len ve svém bungalovu na Burleigh Beach, zato na římse vedle ní ležela plácačka. Kdykoliv ji obtěžovaly mouchy nebo komáři, udělala s nimi krátký proces. Její útoky byly tak rychlé a nacvičené, že kočka, jež jí dřímala na klíně, sebou ani neškubla.

Cassandra odpovídala na občasné babiččiny otázky, jak nejzdvořileji uměla, až konečně muka u stolu skončila. Pomohla utřít nádobí a potom ji Nell odvedla do koupelny a začala do vany napouštět vlažnou vodu.

„Jediná věc horší než studená koupel v zimě je horká koupel v létě,“ poznamenala věcně. Vytáhla ze skříňky hnědý ručník a přehodila ho přes nádržku záchodu. „Až bude voda sahat sem,“ ukázala na prasklinu v zeleném porcelánu, „můžeš ji zastavit.“ Napřímila se a uhladila si šaty. „Poradíš si sama?“

Cassandra přikývla a usmála se. Doufala, že se chová správně. Dospělí bývají občas záludní. Věděla, že většina z nich nemá ráda, když před nimi dává najevo své pocity. Rozhodně ne ty nepříjemné. Len jí často připomínal, že hodné děti se usmívají a černé myšlenky si nechávají pro sebe. Nell však byla jiná. Cassandra by nedokázala říct, jak to ví, ale vytušila, že babička má jiná pravidla. Přesto byla opatrnost na místě.

Proto se také nezmínila o kartáčku na zuby. O kartáčku, který neměla. Lesley pokaždé, když někam jely, na takové věci zapomínala, ale Cassandra usoudila, že ji nezabije, když si jeden nebo dva týdny nebude čistit zuby. Stočila si vlasy do uzlu a upevnila je na hlavě pružnou čelenkou. Doma používala maminčinu čepici do sprchy, ale nebyla si jistá, jestli babička nějakou má, a ptát se nechtěla. Posadila se do vany, pokrčila kolena, zavřela oči a naslouchala šplouchání vody, bzučení žárovky a komára někde nad její hlavou.

Zůstala tak delší dobu a neochotně vylezla, až když si uvědomila, že by se babička mohla přijít podívat, jestli se jí něco nestalo. Utřela se, pečlivě pověsila ručník na rouru od sprchy, srovnala okraje a oblékla si pyžamo.

Nell našla na zasklené verandě, jak jí ustýlá na pohovce.

„Obvykle se na ní nespí,“ vysvětlovala a natřásla polštář, „matrace za moc nestojí a péra jsou trochu tvrdá, ale ty jsi vyžle, bude se ti ležet pohodlně.“

Cassandra vážně přikývla. „Nebude to na dlouho. Jenom na jeden dva týdny, než si to maminka a Len mezi sebou vyřeší.“

Nell se pochmurně usmála. Rozhlédla se po místnosti a znovu se podívala na Cassandru. „Potřebuješ ještě něco? Sklenku vody? Lampu?“

Cassandra by se ráda zeptala, jestli babička nemá navíc jeden kartáček na zuby, ale neodvážila se. Zavrtěla hlavou.

„Tak šup.“ Nell nadzvedla roh přikrývky. Cassandra pod ni poslušně vklouzla. Byla překvapivě měkká, nasáklá neznámou, ale příjemnou vůní čistoty.

Nell ji přikryla a zaváhala. „Tak... Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Světlo zhaslo a Cassandra osaměla.

* * *

Ve tmě neznámé zvuky zesílily. Auta na silnici vedoucí po vzdáleném hřebeni, televize v sousedním domě. Nelliny kroky na podlaze jejího pokoje. Za okny cinkala zvonkohra a Cassandra si uvědomila, že vzduch voní po eukalyptu a dehtu. Blížila se bouřka.

Schoulila se pod přikrývkou. Neměla bouřky ráda, byly nevypočitatelné. Snad se přežene dřív, než propukne naplno. Cassandra uzavřela sama se sebou smlouvu: jestliže napočítá do deseti, než na kopci zaburácí první auto, všechno dobře dopadne. Bouřka rychle mine a maminka si pro ni do týdne přijede.

Jedna. Dvě. Tři... Nepodváděla, nespěchala... Ctyři. Pět... Je v půlce a zatím nic... Sest. Sedm... Rychle oddechovala, pořád žádná auta, už je skoro v bezpečí... Osm...

Prudce se posadila. V tašce jsou kapsy. Maminka nezapomněla, prostě strčila kartáček do jedné z nich.

Sklouzla z postele. Divoký poryv větru mrštil zvonkohrou o okenní sklo. Kradla se přes pokoj, bosé nohy jí ochlazoval průvan deroucí se dovnitř škvírami mezi prkny na podlaze.

Obloha nad domem výhružně zarachotila a potom se oslnivě rozzářila. Vypadalo to nebezpečně. Cassandra si vzpomněla na bouřku z pohádky, kterou si četla odpoledne, rozzlobenou bouřku doprovázející malou princeznu do stařeniny chýše.

Poklekla na podlahu a prohrabávala jednu kapsu za druhou v naději, že její prsty narazí na známý tvar kartáčku.

Na vlnitý plech střechy hlučně dopadly velké kapky. Napřed jenom pár, ale přibývaly, až mezi nimi nerozeznávala mezery.

Neuškodí, jestli prohledá celou tašku, když už u ní klečí. Kartáček je malý, možná někam zapadl a ona ho nenašla. Strčila ruce hlouběji a vytáhla ven všechny věci. Kartáček mezi nimi nebyl.

Zacpala si uši, když domem otřásl další hrom. Vstala, zkřížila paže na hrudi a s nejasným vědomím své hubenosti a bezvýznamnosti se rozběhla k posteli a zalezla pod přikrývku.

Voda přetékala přes okapy, v potůčcích se valila po oknech a stříkala ze zaskočených stružek.

Cassandra pevně objímala vlastní tělo. Ležela tiše, nehybně. Navzdory horkému dusnému vzduchu jí na pažích naskočila husí kůže. Věděla, že by měla usnout, jinak bude ráno unavená a nikdo není zvědavý na protivnou mátohu.

Ale ať se snažila sebevíc, spánek nepřicházel. Počítala ovečky, tiše si zpívala písničky o žluté ponorce, o pomerančích a citronech, o zahradách pod mořem. Vyprávěla si pohádky. Ale noc se vlekla, jako by ani neměla nikdy skončit.

Když se zablesklo a obloha se otřásla burácením hromu, Cassandra se rozplakala. Slzy, které dlouho čekaly na příležitost k úniku, pod temným pláštíkem deště konečně vytryskly.

Kolik času uplynulo, než si všimla postavy na prahu? Minuta? Deset minut?

Zadržela vzlyk a nepustila ho z hrdla, i když ji pálilo.

Šepot ode dveří: „Přišla jsem se přesvědčit, jestli je zavřené okno.“

Cassandra si otřela oči cípem přikrývky.

Nell popošla k posteli. Cassandra zachytila zvláštní elektrickou energii, jaká vzniká mezi dvěma těly, která jsou blizoučko, ale nedotýkají se.

„Co je ti?“

Cassandřino hrdlo zůstalo sevřené a nepustilo ven ani slovíčko.

„Bojíš se? Bouřky?“

Zavrtěla hlavou.

Nell se posadila na kraj postele a přitáhla si župan k pasu. Další blesk. Cassandra spatřila babiččinu tvář, poznala matčiny oči s mírně klesajícími koutky.

Teprve teď se vzlyk vydral ven. „Kartáček na zuby,“ vysvětlovala přerývaně. „Já nemám kartáček na zuby.“

Nell na ni chvíli ohromeně zírala a pak ji vzala do náruče. Dívka překvapená náhlým, nečekaným gestem sebou trhla, ale potom se mu poddala. Přivinula se k babičce a opřela si hlavu o tělo lehce vonící levandulí. Ramena se jí třásla a horké slzy se vsakovaly do Nellina županu.

„Ale no tak.“ Nell pohladila vnučku po vlasech. „Nedělej si starosti. Koupíme ti jiný.“ Otočila hlavu, aby se podívala na déšť bičující okna, a položila tvář na Cassandřino temeno. „Tebe jen tak něco nezlomí, slyšíš? Budeš v pořádku. Všechno bude v pořádku.“

A přestože Cassandra nemohla uvěřit, že někdy bude všechno v pořádku, babiččina slova ji trochu utěšila. Něco v jejím hlase naznačovalo, že jí rozumí. Že ví, jaké to je být v noci za bouřky sama na neznámém místě.

6

Maryborough 1913

Přestože Hugh přišel z přístavu domů pozdě, polévka byla ještě teplá. Lil zaplaťpánbůh nepatřila k ženám, které ji manželovi předloží studenou. Vyjedl talíř do poslední lžíce, opřel se na židli a mnul si šíji. Za okny se podél řeky valilo do města vzdálené hromobití. Neviditelný průvan rozkomíhal světlo lampy a přiměl stíny v místnosti vylézt z úkrytů. Unaveným pohledem sledoval, jak se roztahují po stole, po zdech, kolem dveří. Jak předvádějí temný tanec na lesklé kůži bílého kufříku.

Ztracená zavazadla už zažil. Mockrát. Ale malou holčičku? Jak může něčí dítě zůstat sedět na molu samo jako kůl v plotě? Navíc byla hodná, pokud mohl soudit. Byl na ni hezký pohled, vlasy jako zlatá příze a tmavě modré oči. Upírala je na vás a bylo jasné, že poslouchá, že rozumí všemu, co jí povídáte, i všemu, co zamlčujete.

Dveře ložnice se otevřely. Objevila se v nich Lilina důvěrně známá, žensky oblá postava. Opatrně za sebou zavřela, vykročila po chodbě a zastrčila si za ucho neposlušnou kadeř, která vytrvale odmítala držet na svém místě po celou dobu, co Lil znal. „Spí,“ hlásila, když vešla do kuchyně. „Bála se bouřky, ale dlouho vzhůru nevydržela. Chudinka malá, je utahaná jako kotě.“

Odnesl talíř ke dřezu a ponořil ho do vlažné vody. „Žádný div, já taky.“

„Je to na tobě vidět. Nádobí nechej na mně.“

„Tak špatně na tom zas nejsem. Jdi si lehnout, miláčku, hned jsem u tebe.“

Neodešla. Cítil ji za sebou a poznal, jak už manžel na manželce pozná, že má něco na srdci. Nevyřčená slova mezi nimi visela a Hugh cítil, jak mu tuhnou ramena. Příboj minulých rozhovorů se hnal zpátky, na okamžik se zastavil a chystal se je znovu smést.

Konečně promluvila. Tiše, odevzdaně. „Nemusíš kolem mě chodit po špičkách, Hughie.“

Povzdechl si. „Já vím.“

„Vyrovnám se s tím. Tak jako dřív.“

„Samozřejmě.“

„Jestli něco opravdu nepotřebuju, tak aby ses ke mně choval jako k mrzačce.“

„Nic takového nemám v úmyslu, Lil.“ Otočil se k ní. Stála na druhém konci stolu s rukama na opěradlu židle. Tím postojem ho chtěla přesvědčit, že je vyrovnaná, že je všechno jako dřív, ale znal ji příliš dobře. Věděl, že je rozbolavělá. A taky zatraceně dobře věděl, že nemůže nic změnit. Jak jim doktor Huntley šetrně vysvětlil, někdy se to prostě nedaří. Ovšem neutěšil tím ani Lil, ani jeho.

Popošla k němu a lehce do něho strčila bokem. Zachytil smutnou mléčnou vůni její kůže. „Tak šup. Jdi si lehnout,“ pobízela ho. „Hned jsem u tebe.“ Z usilovně předstírané veselosti ho zamrazilo, ale poslechl.

Dodržela slovo a přišla za ním brzy. Díval se, jak si smývá z kůže nános dne a přetahuje si přes hlavu noční košili. Ačkoliv k němu byla obrácená zády, neušlo mu, jak opatrně ji souká podél ňader a stále ještě vypouklého břicha.

Přistihla ho, že ji pozoruje. Zranitelnost na její tváři ustoupila ostražitosti. „Co je?“

„Nic.“ Soustředil pozornost na své ruce, na mozoly a spáleniny od lan, které se na nich nashromáždily za roky v přístavu. „Jenom přemýšlím o té malé. Rád bych věděl, kdo to vlastně je. Asi ti neřekla, jak se jmenuje, že?“

„Prý to neví. Ani nespočítám, kolikrát jsem se jí ptala. Pokaždé se na mě vážně podívala a tvrdila, že si nemůže vzpomenout.“ „Myslíš, že si z nás dělá blázny? Někteří černí pasažéři to umějí po čertech dobře.“

„Hughie,“ napomenula ho, „ona není černý pasažér. Je to malé dítě.“

„Nerozčiluj se, miláčku. Jenom jsem se ptal.“ Potřásl hlavou. „Ale nechce se mi věřit, že by mohla jen tak zapomenout, jak se jmenuje.“

„Já jsem o něčem takovém slyšela. Říká se tomu amnézie. Táta Ruth Halfpennyové ztratil paměť, když spadl do šachty. Stává se to po pádech a tak podobně.“

„Myslíš, že se uhodila?“

„Nevšimla jsem si, že by měla modřiny nebo boule, ale možné to je.

Kout pokoje ozářil blesk.

„Tak dobře. Zítra se na to kouknu.“ Hugh se převalil na záda a zadíval se do stropu. „Někomu patřit musí,“ dodal.

„No právě.“ Lil zhasla a vpustila na ně tmu. „Někomu přece musí chybět!“ Lehla si. Jako každý večer se k Hughovi otočila zády, a odstrčila ho tak od svého smutku. Její další slova přidusila peřina. „Něco ti řeknu. Vůbec si ji nezaslouží. Taková lehkomyslnost. Co to může být za lidi, když ztratí vlastní dítě?“

* * *

Lil vyhlédla oknem. Na zadním dvorku běhaly dvě holčičky sem tam pod šňůrou na prádlo a smály se, když jim mokrá studená prostěradla olízla tváře. A zpívaly si další z Nelliných písniček. Znala jich spoustu, ty jí z paměti nevypadly.

Nell. Tak jí začali říkat. Po Lilině matce Eleanor. Nějak ji přece oslovovat museli, ne? Roztomilá dívenka jim pořád ještě neprozradila, jak se jmenuje. Kdykoliv se jí Lil vyptávala, doširoka otevřela modré oči a prohlásila, že si nepamatuje.

Po několika týdnech se Lil ptát přestala. Po pravdě řečeno byla docela ráda, že to neví. S jiným jménem než s tím, které jí dali, si tu malou ani nedokázala představit. Nell. Moc hezky se k ní hodilo, to nikdo nemohl popřít. Skoro jako by se s ním narodila.

Udělali, co bylo v jejich silách, aby vypátrali, kdo je, komu patří. Víc po nich nikdo chtít nemohl. A přestože si zpočátku říkali, že k sobě Nell vzali jenom na čas, že se o ni budou starat, dokud si pro ni nepřijdou rodiče, s každým dalším dnem sílila v Lil jistota, že nikdo takový není.

Všichni tři zapadli do příjemné rutiny. Ráno spolu posnídali, Hugh odešel do přístavu a Lil se s Nell pustila do domácích prací. Zjistila, že se jí líbí mít druhý stín, ukazovat Nell různé věci a vysvětlovat jí, k čemu jsou. Nell byla věčné proč – proč se slunce na noc schovává, proč plameny nevylezou ze sporáku, proč to řeku neomrzí a nezačne téct opačným směrem? – a Lil bavilo jí odpovídat a sledovat, jak se jí tvářička rozjasní pochopením. Poprvé v životě se cítila užitečná, potřebná, naplněná.

Mezi ní a Hughem to bylo taky lepší. Plenta napětí, kterou mezi ně zavěsilo posledních pár roků, postupně klouzala dolů. Přestali se k sobě chovat s protivnou zdvořilostí a škobrtat o pečlivě vybraná slova jako dva cizí lidé nastěhovaní do sousedních bytů. Dokonce se občas zase rozesmáli, nenuceně a spontánně jako dřív.

Nell si na život u Hugha a Lil zvykla, jako si káčátko zvykne na rybníku. Netrvalo dlouho a děti ze sousedství zjistily, že mezi ně přibylo další, a Nell celá pookřála úžasnou vyhlídkou, že si bude mít s kým hrát. Malá Beth Reevesová odvedle za ní přiběhla každý den. Pro Lil bylo krásné slyšet, jak spolu dovádějí. Tak dlouho čekala, tak moc se těšila, až se na jejím dvorku bude ozývat dětský smích a výskot.

Málokteré dítě si umělo vymýšlet jako Nell. Lil často poslouchala, jak popisuje dlouhé a složité hry na „jako“. Z rovného otevřeného dvorku se v její fantazii stal tajemný les s ostružiním, bludišti, a dokonce domkem na útesu. Lil poznávala místa z pohádkové knížky, kterou našli v bílém kufříku. Střídavě s Hughem z ní Nell předčítali před spaním. Lil příběhy zpočátku připadaly příliš strašidelné, ale Hugh jí pochybnosti rozmluvil a Nell se nebála ani trošku.

Od kuchyňského okna, kde stála, dokázala Lil uhádnout, na co si ty dvě hrají dnes. Beth poslouchala s očima navrch hlavy, když ji Nell vedla smyšleným bludištěm. Pobíhala po dvorku v bílých šatečkách a sluneční paprsky měnily její dlouhé zrzavé copy ve zlato.

Nell se bude po Beth stýskat, až se odstěhují do Brisbane, ale určitě si najde nové kamarády. Děti se spřátelí rychle. A bylo důležité, aby se přestěhovali. Nemohli věčně tvrdit, že Nell je neteř, kterou k nim poslali příbuzní odkudsi ze severu. Sousedi by se dřív nebo později začali vyptávat, proč se pořád nevrací domů a jak dlouho u nich ještě zůstane.

Ne, v tomto bodě měla Lil jasno. Musejí začít nový život jinde, kde je nikdo nezná. Ve velkém městě, kde lidé nebudou klást všetečné otázky.

7

Brisbane 2005

Nell byla mrtvá asi týden. Svěží vítr začínajícího jara se proháněl keři a obracel lístky bledým rubem ke slunci. Třepotaly se, nervózně a důležitě jako děti, které se náhle ocitnou v záři reflektorů.

Cassandřin ranní čaj dávno vystydl. Po několika douškách ho postavila na cementovou římsu a zapomněla na něj. Zástupu pilných mravenců, kterým hrnkem zahradila cestu, nezbývalo než se šplhat po jeho stěně a přes ouško na druhou stranu.

Nevšimla si jich. Seděla na rozviklané židli vedle staré prádelny na dvorku a veškerá její pozornost platila zadní zdi domu. Potřebovala by natřít. Skoro k nevíře, že uplynulo dalších pět let. Odborníci radili natírat prkenné obití každých sedm let, ale Nell na ně nedala. Za celou dobu, co Cassandra u babičky žila, se dům kompletního nátěru nedočkal ani jednou. Nell s oblibou tvrdila, že není její povinností utrácet své poctivě vydělané peníze, aby měli sousedé hezčí pohled.

Zadní stěna byla něco jiného. Jak Nell prohlašovala, byla jediná, na kterou se vůbec někdy dívaly, a tak zatímco se přední a boční loupaly pod prudkým queenslandským sluncem, zadní zářila krásou. Každých pět let probíhaly nad vzorníky vzrušené diskuze o výhodách a nevýhodách nové barvy. Cassandra zažila tyrkys, lila, rumělku, paví modř. Zeď jednou dokonce zdobilo něco na způsob graffiti...

Cassandře bylo devatenáct a život byl krásný. Druhým rokem chodila na výtvarnou školu a její pokoj se proměnil v ateliér. Každý večer se musela protáhnout kolem malířského stojanu, aby se dostala do postele, a snila o tom, že se přestěhuje do Melbourne a bude tam studovat dějiny umění.

Nell nebyla jejím plánem příliš nadšená. „Můžeš je právě tak studovat na queenslandské univerzitě,“ namítla. „Proč se trmácet na jih?“

„Nemůžu přece zůstat doma věčně.“

„Kdo říká, že věčně? Stačí trochu počkat, otrkat se, postavit se na vlastní nohy napřed tady.“

Cassandra ukázala na svoje okopané martensky. „Už na nich stojím.“

Nell se neusmála. „Melbourne je drahé město, nemohla bych ti tam hradit podnájem.“

„Já přece v Paddo nesbírám sklenice jen tak pro zábavu.“

„Pche. Při tom, kolik ti tam platí, si podáš přihlášku do Melbourne nejdřív za deset let.“

„Máš pravdu.“

„Můžeš to zkontrolovat.“

„Jak je?“