Elizabeth Gouslan

SCANDALEUSE SARAH:

La folle vie de Sarah Bernhardt

Copyright © L’ Archipel, 2023

All rights reserved.

Translation © 2024 by Ilona Staňková

ISBN 978-80-249-5482-0

Obsah

- Odchod ze scény

- Bez rodiny

- Malá ďáblice v klášteře

- O čem snívají dívky

- Všichni hrají komedii

- Sarah, lehká holka

- Malá modla

- Victor a sarah

- Vražedkyně

- Trofeje

- Sarah, Zola a kapitán Dreyfus

- Radosti a dny

- Madame „NAVZDORY!“

- Pod maskou

Když v taktu, krásná nonšalancí,

kráčíš – řeknou snad,

na koci hole že se v tanci

pohupuje had.

„Had, který tančí“

Charles Baudelaire, Květy zla

(překlad F. Hrubín)

ODCHOD ZE SCÉNY

Je časné březnové ráno, ale už se nese v jarním hávu. Ledový vítr v noci rozfoukal mraky a nad hlavním městem se klene azurově modré nebe. Julie* stojí za oknem a opájí se výhledem. Nádhera. Teploměr ukazoval sotva tři stupně nad nulou, bylo chladno, ale slunce laskalo svými paprsky bílé honosné fasády osmého obvodu. Plaine Monceau halil třpytivý opar. Lepší světlo si Sarah pro závěrečné představení nemohla vybrat, přemítá Julie. Zvládla to od začátku do konce, kupodivu i závěrečný odchod ze scény! Až jednoho napadá, jestli si svůj pohřeb, který má začít za čtyři hodiny, nenazkoušela. Jestli nepřipravila projevy, které se budou číst nad jejím hrobem. Jestli neobsadila hlavní role – řidič pohřebního vozu, malé siroty doprovázející rakev, rodina v první řadě, ministerské delegace... Jestli nenaplánovala dramaturgii a kostýmy, neobjednala květinovou výzdobu a nedala přesné pokyny nebeským osvětlovačům, jak ten spektákl nasvítit. Téhle kouzelnici, jejíž přání byla rozkazem, se nikdo neodvážil vzdorovat.

Julie si s lehkým úsměvem představí, jak by vypadaly její autoritativní pokyny a příkazy pronášené v rytmu s hůlkou klepající do podlahy. „Chci, ne, požaduji nádherné počasí! Je to jasné? Oblohu zalitou azurem, něco v antickém nebo orientálním stylu. Počasí à la Racine. A hlavně nic smutného, ponurého! Diváci chtějí hlavně veselí a živost!“ Ovládnout telurické síly, uspořádat vesmír, vyvolat post mortem okultní chiméry, toho všeho byl nezdolný duch té ženy schopen. Julie si tím byla téměř jistá, už mnohokrát ji přece viděla přenášet hory.

Devět hodin ráno. Z rue de Général-Foy je to k Sařinu domu na bulváru Pereire jen dvacet minut chůze. Rozhodne se: nepotřebuje řidiče, aby ji odvezl dát poslední sbohem své nejlepší sokyni. Raději půjde sama, mimo zvědavé pohledy. Inkognito. Dnes se jí touha po anonymitě zdála směšná, skoro až hloupá. V davu Sařiných obdivovatelů ji stejně nikdo nepozná: jen další tvář mezi ostatními, truchlící postava, kompars, jedna z mnoha; tím přesně je. Když byla Sarah naživu, dávala si hodně záležet na tom, aby všechny své soupeřky rozdrtila. Jako mrtvé jí to možná jde ještě lépe.

Julii Bartetovou, přední členku a hlavní hvězdu repertoáru Comédie-Française, jíž opravdu byla, se jí vždycky podařilo zastínit. Večer po premiérách Julii sice vždy zaplavily kytice od obdivovatelů a tisk přetékal oslavnými články. Jeden mladý zamilovaný kritik ji dokonce označil za „božskou“, ale nad tím Sarah jen mávla rukou. Ostatně bylo dobře známo, že novináři Comœdia napíšou cokoli. Božská, „La divine“, diva, ta nejvznešenější byla Sarah a jenom Sarah. Jako urychlovač částic zachycovala všechno světlo a nasávala veškerý vzduch doby jako malý nenasytný úpír. Pro ostatní už nezbývalo nic. Dokonce i Gabrielle Réjaneovou nemilosrdně vystrnadila na okraj zájmu. „Jako vždy geniální,“ opakoval Sacha Guitry, který se nebál šetřit eufemismy, když se vyjadřoval o své Grande dame.

Ano, Julia půjde tenhle úsek pohřební trasy sama. Nepotká mnoho lidí. Ti budou proudit přes Bastilu a ulice vedoucí na place de la République. Plaine Monceau zůstane ušetřená davů. Služebná jí připravila šaty, které si večer vybrala. Jako vždy důvěřovala Poiretovi, který dobře věděl, jak z ní udělat svůdnou, svěží, a přitom nijak okázalou dámu. Předrahý Paul! Dvacet let jí upravoval sukně, zkracoval nebo prodlužoval jejich délku, jak právě velela móda. Díky sto šedesáti devíti centimetrům výšky, vznosnému držení hlavy, útlým chlapeckým bokům a štíhlým ladným nohám se stala neoficiální múzou tohoto proslulého krejčího. Sarah to nevěděla. Kdyby ano, byla by vzteky bez sebe. Ach, je to tak těžké, mluvit o ní v minulém čase!

Její přítomnost a hlas byly neustále přítomné, vtíraly se na mysl. V poledne každé pondělí, v den, kdy se v divadlech nehrálo, zazvonil telefon a ozvalo se „madam Sarah“. A okamžitě začala chrlit ty nejšťavnatější pomluvy, kterým Julie tak ochotně naslouchala. Ale dnes, 29. března 1923, už žádné klepy, žádné fámy, žádné drby. Ten zlatý, stříbrný či křišťálový hlas – každý spisovatel toho století pro něj měl svoji metaforu z říše nerostů – umlkl. Zavládlo pohřební ticho. Stejně jako všichni ostatní se i Julie bude muset obejít bez toho divadelního tyrana, lidožrouta a nenasytného pantera v ženské podobě. Stejně jako její syn Maurice, její dvě vnučky, stejně jako přátelé z Belle-Île – malíři, spisovatelé, hudebníci a obdivovatelé žijící pod střechou jejího obrovského sídla na útesu v Bretani. Julia tam pobývala pouze jednou a cítila se jako vždy nadpočetná, neviditelná. Pro všechny, ve Francii i v celém světě, Sarah právě odešla, za jejím nezdolným smíchem spadla opona a tahle zpráva připomínala špatnou repliku, epilog absurdního a nepovedeného vaudevillu. Nicméně to byla pravda – dnes ráno to stálo na titulní stránce listu Le Figaro – madam Sarah navždy opustila jeviště, jehož byla padesát let nezpochybnitelnou vládkyní.

Na křesle v šatně už služebná rozložila kusy oblečení představující dokonale vkusný komplet. Pohřební obřad vyžaduje tmavé barvy, proto se Julie oblékla do splývavých šatů z krepdešínu v barvě kaviáru, které zakryla dlouhým černým kabátem z popelínu s podšívkou ze světlého saténu. Čeká ji nejspíš dlouhý a vyčerpávající den, proto zvolila kožené střevíce na nízkém podpatku, na ruce natáhla rukavičky z jemné hlazené kůže, vzala si kabelku od Roberta Pigueta. Samozřejmě žádné šperky, to by bylo nevkusné. Prohlédla se v zrcadle, otáčela se a hodnotila ze všech úhlů, a než si na mléčně bílý obličej nanesla trochu rýžového pudru, stáhla si tmavé vlasy do drdolu. Úchvatná, dokonalá a graciézní jako vždy. Její půvab je působivý. Je dokonalým ztělesněním elegance dvacátých let dvacátého století. Jestliže byla Sarah ikonou barokně opulentní extravagance belle époque, pak je Julie ztělesněním jemnosti a klasické smyslnosti. Je půl desáté. Vyšla na ulici, neklidná, jako v horečce a zmítaná protichůdnými pocity. S malým přiléhavým kloboučkem nasazeným trochu na stranu se vydala na poslední rozloučení se svou nenapodobitelnou sokyní.

Ulice Monceau je prázdná, park vypadá ještě opuštěněji. Ideální čas na procházku. do nosu ji štípe svěží vzduch, ze stříbřitých lip se line sladká vůně drobných bílých květů a vyvolává vzpomínky na smích i hádky. Se Sarah rády sedávaly pod těmi voňavými hvězdami a diskutovaly o svých textech, rozebíraly jejich význam a interpretaci. Na Faidře se nikdy neshodly. Desetiletý věkový rozdíl byl znát. Bernhardtová byla nejstarší a nespornou hvězdou francouzského divadla a s oblibou se k Julii chovala jako k mladší nezkušené sestře. A tak Bartetová ustoupila: „V podstatě máš možná pravdu, Faidra není oběť. Zahraj ji jako silnou ženu, která se skrývá za křehkostí!“ V té době Sarah potřebovala. U Molièra byly rány pod pás na denním pořádku a člověk se mohl ocitnout na kolenou jen z pouhého rozmaru toho druhého. A mít na své straně Sarah byla mocná zbraň. Bylo jí sotva třicet let, a i když byl její obdiv skutečný, cítila, že vztah pána a jeho otroka by se mohl kdykoli zvrátit. Všichni dobře víme, že v toxickém přátelství je i ten dominantní závislý na tom, koho ovládá.

Je to tak dávno, ty dny rozhovorů v parku Monceau! Julie kráčí parkem, oči upřené vzhůru na stromy. Jak jsou krásné, ty konejšivé utěšitelky: kašťa, starý ginkgo biloba, velký platan východní, buk se zářivě purpurovými listy i zmarlika s pudrově zbarvenými květy, ty všechny jako by k ní natahovaly větve a přísahaly věrnost. Ty tu budou navěky. Čas ale běží. Včerejší Excelsior přinesl zprávu, že k soukromému sídlu zesnulé neustále proudí Pařížané, třicet až čtyřicet tisíc lidí. A nyní to defilé pokračuje dál. Opravdu se chce Julie s mrtvou Sarah rozloučit uprostřed davu neznámých přihlížejících, které tam přitáhl bůhvíjaký morbidní instinkt?

Ale i tak se bude muset připojit k průvodu, který vychází z bulváru Pereire. Julie se zachvěje, vyhrne si límec kabátu a spěchá dál. Dá se bulvárem Malesherbes, přejde ulici Wagram a najednou… najednou cítí nutkání zamířit do ulice Fortuny. Drobná odbočka, krátká pouť.

Ach, ten zvláštní palác, který se nachází v ulici Fortuny, první záblesk a odlesky její milované průkopnice! Tenkrát vyvolal velký poprask a titulky: „Herečka Sarah Bernhardtová si kupuje zchátralé soukromé sídlo, které speciálně pro ni navrhl módní architekt Félix Escalier.“ Jak komické: jmenuje se Escalier, tedy schodiště, a  staví dům. Takovou slovní hříčku by nikdo nevymyslel a Sarah se tím nepřestávala bavit. Felix měl slabost pro až pohádkové pařížské sídlo v novogotickém stylu se dvěma podlažími o rozloze čtyř set metrů čtverečních. Z dvoubarevné fasády střídající bílou a rumělkově červenou barvu ční do ulice zdobné chrliče a na vstupních dveřích je klepadlo. Julie došla blíž: od roku 1876, kdy ho Sarah koupila, se nic nezměnilo. Holka z venkova, co nikdy nepoznala svého otce a byla vychovávána jen matkou – víceméně kurtizánou –, v rekordním čase zdolala všechny příčky pařížského života až na vrchol. A dokázala to sama, na ženu v devatenáctém století neuvěřitelný výkon. Ve svých dvaatřiceti letech Sarah triumfovala, její jméno bylo skloňováno ve všech pádech ve všech divadlech hlavního města a večer ji kočí ve fiakru odvážel zpátky domů, do jejího paláce v ulici Fortuny, do té malé katedrály flámů a večírků.

V srdcích Francouzů se stala jakousi ikonou, další „Dame de Paris“, ne tak zbožnou, mnohem rozmarnější a blouznivější, zato ale s vroucím zanícením, jímž vštěpovala náboženství jeviště, a oni večer usínali s myšlenkou na Johanku z Arku, Ofélii, Bereniku, Dámu s kaméliemi, Ifigenii, Faidru, Desdemonu či Andromaché. Nezapomínala ani na opravdové věřící. Pod závojem panny z Ávily, svaté Terezie, jim poskytovala prudké mystické vzrušení. To dokázala na požádání znásobit, převtělit se do stovky těl i tisíce hlasů; byla současně všemi ženami i tou jedinou: matkou, dcerou, sestrou, milenkou, manželkou i děvkou. Sarah a její převtelení ztělesnily všechny představy.

Když kousek nad parkem Bayenod přechází Julie bulvár Pereire, cítí se trochu nesvá. Ze všech stran se shromažďují Pařížané, nehybná, zkamenělá masa lidí. Chodníky jsou neprůchodné. Kočáry a fiakry mají zákaz vjezdu. Desítky policistů pískají a mávají obušky jako bezmocné semafory k udržení pořádku. Jsou tu ženy z lidu, pradleny, služky, dámičky volných mravů, správcové, všechny vyparáděné v nedělních šatech, pokřikují na sebe s houfem děcek držících se jich za sukně. Dělníci mají na hlavách tvídové čepice, zatímco zástupci střední třídy jsou napohled rozeznatelní podle oblečení – redingot a buřinka pro pány, kostým a klobouk trilby pro milostpaní – a marně se snaží držet stranou lidu. Smrt královny stírá rozdíly, vítězí síla sblížení a sbratření všech tříd. Velký pohřeb – panovníků, hlav států i význačných umělců – má podivuhodně katarzní účinky: zahlazuje konflikty a smazává hořkost. Nerovnosti? Zapomenuty. Finanční potíže, privilegia i předsudky se na pár hodin rozplynou v kolektivním soucitu. Všichni se tak ujistí, že jejich země má srdce, velké tlukoucí srdce. Velkorysá a spontánní akce, jakou je pohřeb Sarah, nabízí demonstraci národní jednoty v podobě neuvěřitelné vřavy.

Hvězda zemřela před třemi dny. Ve všech pařížských divadlech vyzvali herci diváky k jejímu uctění minutou ticha. Ohromení a rozjímání všude. Planeta Země se ponořila do smutku. Přicházely telegramy z Ameriky, Anglie, Ruska, ze všech zemí, kde tato světoběžnice triumfovala jako vlajková loď francouzské slávy. V Londýně se oficiální pohřební pocty konaly ve Westminsterském opatství. Poincarého vláda dlouho váhala. Navzdory prosbám několika členů sněmovny (z nichž někteří byli jejími milenci) bylo rozhodnuto: státní pohřeb se konat nebude. Sice ji vyznamenali Řádem čestné legie, není přece pochyb, že se zasloužila o to, aby Francie zazářila po celém světě, ale přece jen… Co je to sakra za nápad! Tenhle uctívaný hrdina byla žena a slabšímu pohlaví se na počátku dvacátého století nepřísluší přiznat stejné pocty jako pohlaví silnějšímu.

Zanechala snad dalším generacím dílo srovnatelné s dílem Victora Huga? Jistěže ne. Poslední veliký pohřeb se ve Francii konal před čtyřiceti lety. Sarah se ho zúčastnila – byla básníkovou milenkou – a Julie tam byla také, stejně jako tři miliony lidí, kteří přispěchali ze všech koutů Francie. Rakev byla vystavena pod Vítězným obloukem, který byl pro tuto příležitost celý zahalen obrovskou černou drapérií. Prvního června 1885 se tehdy od poledne až do šesté večer přeléval lidský příliv z place de l’Etoile až k Pantheonu, v němž byl otec Gavroche pohřben. Hodně se to lišilo od obřadu „skromného pohřebního vozu chudého člověka“, který si spisovatel přál ve své závěti. Místo toho se posledního rozloučení s velkým přítelem sirotků a neprivilegovaných zúčastnili Gervaisy, Cosetty, Mariusové a Valjeanové. Všichni se tísnili na chodnících, stolech, žebřících, lešeních i okolních střechách. Hlavní město ovládlo nesrovnatelné šílenství, směs jásotu i vzlyků. Bylo to neuvěřitelné a zmatené, tragické a blouznivé. V následujících nocích, které končily orgiemi, se lidé scházeli, dávaly se dohromady páry, pilo se. Neoslavovali Hugovu smrt, ale připíjeli na jeho legendární vitalitu!

Sarah, které takové excesy nebyly cizí, by si nejspíš něco takového přála i na svém vlastním pohřbu. Tolik výstupů jako na Hugově posledním veřejném představení se nekonalo, ale to, jak silné, až hmatatelné emoce byly cítit, dosvědčovalo, že byla Francouzi milována mnohem víc, než si dokázala představit.

Po příchodu na bulvár Pereire číslo 56 se Julie vzdává a otáčí se zpátky. Fronta se zvětšuje, někteří kolemjdoucí křičí, jiní zpívají. Nemůže si pomoct, v davu se cítí jako ochromená. Její lékař ji ujistil, že trpí syndromem, který psychiatrie právě identifikovala: agorafobie. Ti všichni lidé kolem vstávali za úsvitu, aby viděli tělesné pozůstatky zesnulé a uvidí je, i kdyby se k nim měli protlačit násilím. Tím hůř, ona ale ne. Hala a schodiště hotelu pokrývá záplava květin: růže, orchideje, lilie, skromné fialky i narcisy. V přízemí budovy se oddaní obdivovatelé snaží dostat do improvizované kaple určené pro veřejnost, osvětlené svíčkami. Sarah ve své proslulé rakvi vystlané bílým saténem, kterou celý život přechovávala v ložnici a v níž občas i spávala, je drobná, skoro nepatrná. Na šaty z bílého hedvábí jí syn připnul Řád četné legie. Vlasy, tu pověstnou rudou hřívu, má rozhozené na polštáři slézové barvy, takže dodávají výjevu až prerafaelistický nádech. Stejně jako Ofélie od Gustava Dorého se vznáší na oceánu snů. Zavřená víčka ukrývají melancholická tajemství. Ruce složené na hrubém dřevěném kříži a ona – která nevěřila ničemu a v nic – se svěřuje Bohu.

Julie je příliš dojatá, než aby mohla následovat ostatní. Z kabelky vytáhne kapesníček namočený v levandulové vodě a přetře si jím čelo. Nezúčastní se obřadu v kostele svatého Františka Saleského, vyhne se náměstí Concorde, Madeleine, Tuileries a rue de Tivoli, a nezamířila ani na náměstí Châtelet do Divadla Sarah Bernhardtové, kde černým hedvábím zakryli ředitelčinu šatnu. Našla si vlastní cestu, aby průvod obešla. S velkým předstihem k naplánovanému itineráři pohřbu už došla na hřbitov Père-Lachaise. Vchází Gambettovou branou a skrývá se za kolumbáriem. na malé lavičce se vyčerpaná Julie snaží vybavit si sled událostí. Zemřít v osmasedmdesáti letech, to je tedy rekord! Když vedete tak hektický život, je to skvělý věk na to, zmizet ze scény. Sama se modlí, aby jí nebesa dopřála takový dlouhý věk. Ale něco tady neklape. Sarah byla neúnavná, vytvářela vlastní obnovitelnou energii. ta žena byla gejzír, sopka, která neustále chrlí erupce. Neuvěřitelná sedmdesátnice, co nedokáže stát na místě, co vymýšlí projekty, výpravy, co je třeba naplánovat, divadelní hry, jež je třeba nastudovat… Sotva před měsícem byla ještě pořád na jevišti. Tak co se stalo?

Zase ten Guitry. Dal o sobě vědět, vnutil se. Chtěl ji najmout, a to za každou cenu. Nedokázala mu říct ne. Nemohla, nikdy ho nemohla odmítnout. Byl to její malý Hermès, její duchovní syn, jemuž dávala přednost i před vlastním synem Mauricem, který neměl takový kouzelný talent, ten nenapodobitelný slovanský talent, jak bláto proměnit ve zlato. A tenhle aristokratický šejdíř, dobře si vědomý svého vzestupu, ten rozpustilý švihák, drobné balkánské princátko s nosovým témbrem a velkolepou dikcí „grand siècle“, tenhle muž zneužíval shovívavosti Božské. Dokázal se jí vlichotit a vzbudit v ní iluzi nesmrtelnosti. Když Sacha tvrdí, že mám vzhled a energii čtyřicetileté herečky, pak jsem tak stará, jak říká on, opakovala již uvadající koketa. Sacha a Sarah, báseň, palindrom: jejich křestní jména, téměř shodná na písmena, ten pakt zpečetila. Byli nerozluční, strašliví a jako dvojčata: zrcadlový obraz šmíráků. Dlouho poté, kdy s oblibou spřádal svůj vlastní nekrolog, tu proslulou tapiserii zvanou Guitry, vzlykající a dojatý hlesl: „Tohle je ta, kterou považuji za svou druhou matku, je to madam Sarah Bernhardtová. Legendární, báječná, jedinečná osoba, absolutně geniální herečka ve věku dvaasedmdesáti let, žijící padesát let s jednou plící, třicet let s jednou ledvinou, nějakou dobu, bohužel, jen s jednou nohou... byla ztělesněním odvahy.“

Jistě, Julie vinila Sachu, že to přehání. Copak neviděl, že by se měla Sarah zklidnit? Vždyť kvůli němu souhlasila, že nazkouší komedii Námět románu, kterou pro ni napsal a kde měli hrát i Lucien Guitry a Yvonne Printempsová. Guitry jako autor a současně režisér obsadil svého otce i svoji ženu. Příliš mnoho Sachy a málo Sarah. Hra skončila generální zkouškou, dál se nedostala, ani to ale Guitrymu nebránilo v tom, aby – posedlý touhou po jejím úspěchu – trval na uvedení a předstíral že nevidí, jak je herečka vyčerpaná. Napsal scénář k filmu, který měl v Paříži natáčet americký režisér z Hollywoodu. A Sarah ze slabosti opět nabídku přijala. Film se natáčel v jejím domě na bulváru Pereire, představovala v něm věštkyni. Zahalená do temně fialového sametového županu seděla před křišťálovou koulí, na rameni opici, kosmana bělovousého, kymácela se a nahazovala repliky skvělému Harrymu Baurovi a mladičké Mary Marquetové. Oslepující záře reflektorů, neustálá přítomnost technického štábu, nekonečné scény, které se musely přetáčet: během natáčení záchvaty v důsledku uremie. V předvečer své smrti recitovala celou noc Faidru a vzdávala blouznivý hold racinovské hrdince, kterou stokrát ztělesnila a jež jí byla sestrou v bolesti i ve slávě, jejím fantomem i dvojníkem. Maurice ji držel v náručí a kněz, který se dostavil, jí dal poslední pomazání.

Ano, Julie se na Sachu zlobí. Možná kdyby nebylo těch dvou posledních zážitků, těch dvou navíc, pořád by tu ještě byla, hřímající, vztekající se a ovládající pevnou rukou svůj malý dvůr.

Na hřbitově konečně davy opadly. Jsou tam jen ti nejbližší. Nad hrobem nezazněly žádné proslovy. Jen přízračné ticho jako poslední rozloučení s hlasem století. Bylo střízlivé a krátké. Když všichni odešli, přistoupila Julie k hrobu, obdélníkovému basreliéfu bílé barvy, který Sarah sama navrhla: naplánovala všechno, dokonce i architektonickou podobu své poslední adresy. Blízko, docela blízko jejího hrobu je hrob její matky, nerada o tom mluvila. Správa hřbitova Père-Lachaise jí rezervovala místo číslo devět. O pár metrů dál leží Eugène Delacroix, Gustave Doré, Guillaume Apollinaire, Honoré de Balzac, Rossini a Bizet. Malířství, literatura, poezie a hudba: tyto slavné osobnosti budou dělat společnost velkolepé dámě divadla. Představitelé nejvyššího umění pěkně pospolu na malém kousku hlavního města. A sama mezi těmito všemi velikány kraluje jedinečná, úžasná a nenahraditelná Sarah. Ocenila by to: jako obvykle by se mezi ně a ji neodvážila vstoupit žádná jiná žena.

BEZ RODINY

V krbu smaragdového salonu praská oheň. Julie ten pokoj zařízený nábytkem ze zelenkavého dřeva a se světle zelenými taftovými závěsy, který nechala v září vymalovat, miluje. Odpočívá na lehátku, na stolku s podstavcem se vrší stoh novin, všechny píšou o odchodu Sarah. Byl to vyčerpávající den. Zhluboka nasává kouř světlého tabáku z cigarety zastrčené do čínské lakované špičky. Služebná odešla hned, jak jí připravila podnos s jídlem. Ona ale nemá hlad. Se sklenkou brandy v ruce listuje vzpomínkami Sarah z roku 1907. Mají název Můj dvojí život, Ma double vie, a hned, jak kniha vyšla, byly tisíce výtisků ihned rozebrány. Na titulní straně je věnování napsané nervním, nakloněným písmem: „Mému malému miláčkovi“ a podpis „S. B.“. Julie tu knihu nikdy nečetla. Co by se ještě mohla dozvědět víc, než co ví? Navíc je také herečka. To, co noviny ani kniha neprozrazují, odhalují samy herečky ve svých šatnách, když mezi jednotlivými akty během představeními spolu klevetí, smějí se a dobírají se navzájem. Ostatně Paříž té doby zvané „belle époque“, přelomu devatenáctého a dvacátého století, byla plná drbů o skandálním životě Sarah.

Předtím ji na hřbitově kromě nečekaně skromného pojetí hrobu překvapila ještě jedna věc: v posledním přání trvala rudovlasá herečka na tom, aby byla uložena v blízkosti své matky. Přitom dělit se s někým o slávu, to Sarah rozhodně v povaze neměla. S nikým. Její paměti nabízely několik vodítek, i když Julie lépe než kdo jiný věděla, že se Sarah vždycky snažila ze všech sil zahlazovat stopy. Svou legendu si budovala od základů: spisovatelka své vlastní existence se vyhýbala sporným bodům, vymazávala je i přikrašlovala ve snaze najít pohádkovou verzi sebe samé.

Kdo je ta matka jménem Judith? Podle údajů na náhrobním kameni se narodila v roce 1821 a zemřela v roce 1876. Jedinou informací, která z toho vyplývá, je věk Sarah v době matčina úmrtí. Byla velmi mladá, bylo jí pouhých dvaatřicet let a již byla na vrcholu slávy. Pokud jde o Judith, ta se odebrala na věčnost, když jí bylo pětapadesát let. Hodiny v zeleném pokoji náhle odbily čtvrtou. Julie sebou trhne, už jsou čtyři hodiny ráno. Tu noc nezamhouřila oka, nemohla se odtrhnout od pamětí své přítelkyně, lhostejná k ubíhajícím hodinám a pohlcená tím, co se dočetla. Bezesná noc, noc patřící jen jí a Sarah. Mrtvé, a přesto tak živoucí na těch pěti stech stranách vzrušujícího čtení.

Jak ubíhají kapitoly, uvědomuje si Julie, jak romantickou, ambivalentní, a co se týče povahy, toxickou osobou, byla tahle matka. Když o ní Sarah mluví, sama si neustále protiřečí. Portrét, který vykresluje, je patchworkovým slepencem, vyfantazírovanou rekonstrukcí. Zoufale se snaží zadržet bytost, která od ní stále utíká, ve vyprávění se pohybuje od vypjatého obdivu k citové zášti. Když ji popisuje, uchyluje se k hyperbole a zobrazuje Botticelliho nymfu: „Maman, tak úchvatně krásná se svými zlatými vlasy a očima lemovanýma řasami dlouhými tak, že vrhají stín na její tváře, a když sklopí víčka, podobá se madoně.“ V následující větě se obraz madony znepokojivě pozmění: „Všechny zahrnuje penězi,“ píše Sarah. Každému by dala ty zlaté vlasy, své bílé a štíhlé prsty, dětsky drobné nožky, svůj život. Tolik zlata? A za co vlastně? Aby, jak vysvětluje autorka, „zachránila to dítě, o které se tak málo starala před osmi dny“. Zanedbaným dítětem, které je třeba zachránit, byla Sarah.

A ještě hůř: „Ve své beznaději a lásce byla stejně tak upřímná jako ve svém nevědomém zapomínání“, pokračuje to kdysi opomíjené dítě. A ti, kterým ta oslnivá plavovlasá žena nabízí peníze, všechny tyhle osoby – chůvy-domovnice-pečovatelky-učitelky-matky představené klášterů – jsou ochotné zbavit ji starostí s výchovou Sarah. Inteligentní dítě rychle pochopilo, že je pro svoji egocentrickou matku jen břemenem, a že pokud si chce zasloužit jen trochu lásky, pak nesmí překážet, být co nejdál a nikdy nepůsobit potíže. Holčička se jí vůbec nepodobá. A moc dobře ví, že matčino zoufalství, ta snaha přispěchat jí na pomoc, je jen póza. S obdivuhodnou jasnozřivostí odhaluje ta malá nestálost, lehkomyslnost a pokrytectví mladé kokety, která svou neustálou nepřítomnost řeší najímáním cizích lidí.

Od prvních stránek svých vzpomínek si Sarah realitu upravuje po svém: její matce nebylo šestnáct let, jak píše, když ji porodila. V několika rozhovorech herečka uvedla, že se narodila matce v jejích třiadvaceti letech. Jaký měla důvod změnit ve svých vzpomínkách její věk? Záhada. Čím se živila, nějaké povolání? O tom není zmínky, jen že „zbožňovala cestování… ze Španělska do Anglie, z Londýna do Paříže, z Paříže do Berlína. Do Osla, Dánska a pak do Holandska, své rodné země“. Šlo snad o obchodní cesty, dobrodružství, špionáž nebo byla umělkyní? Proč se rozhodla opustit rodné Holandsko, aby se usadila ve Francii? Byla snad svobodná matka, vdova, vdaná či rozvedená? Všechny tyhle otázky nechává vypravěčka nezodpovězené. Jak se postupně později ukazuje, měla tahle matka světoběžnice čtyři sestry, jejich jména ani příjmení se však nikde neuvádějí. A i jejich rodinný stav byl nejasný. Ještě rozmazanější je portrét otce. Fantomatická, idealizovaná postava, žádná profese, ani zmínka o věku, není známo, zda ženu a dítě opustil. Přesto se v jednom odstavci vzpomínek vynořil, aby vydal příkazy ohledně dceřiny budoucnosti, pak opět zmizel, a nakonec na padesáté stránce knihy umírá – Sarah bylo v té době dvanáct let – za neznámých okolností. Julia si umiňuje, že později, s pomocí svého přítele Lamberta, novináře, kterému zcela důvěřuje, všechny tyhle nejasnosti objasní. Prozatím se cítila být schopná zrekonstruovat všechny hlavní etapy hereččina dětství.

Především ji zarazila do očí bijící opuštěnost, kterou Sarah musela trpět až do dospělosti. Otec neznámý, matka stále nepřítomná a holčička, která jako nechtěný balík putovala z místa na místo. Z jednoho města do druhého, z penzionátu do kláštera, sotva ji umístili, už šla zase jinam… a tyhle přesuny začaly velice brzy. Sarah, ten Judithin omyl mládí, už v necelých dvou a půl letech, v roce 1847, odvezli z Paříže do Quimperlé, kde byla svěřena chůvě. Život v Bretani na čerstvém vzduchu, z Pařížanky se stala adoptovaná Bretonka. Pak se jednoho dne uvolnil popruh na vysoké židličce, kde batole sedělo, a holčička spadla do krbu. Následkem byly popáleniny druhého stupně. Křičela bolestí, hrůzou! Vyděšená chůva sice nevěděla, co dělat, ale duchapřítomně ji ponořila do nádrže se studeným mlékem. Nebyl to hezký pohled, tváře i končetiny měla holčička rudé až do fialova a bolest byla nesnesitelná. Aby ji chůva utišila, dala jí příhodnou přezdívku Mléčný kvítek, Fleur de lait. O tom, co se stalo, poslali zprávu její biologické matce, která byla zrovna na dovolené s jistým baronem Larreyem. Judith nakonec dorazila v doprovodu lékaře, který na popáleniny předepsal napohled kuriózní, ale jak se ukázalo účinnou léčbu: máslo. Spoustu a spoustu hrud másla. Chodili sousedé a všichni přinášeli kusy másla. Mastný krémový balzám zaplavil celý dům, byl na skříních, na stolech, na židlích… Třikrát denně omotávali tělíčko dívenky gázou napuštěnou čerstvým máslem, až připomínalo kus toustu. Tenhle máslový toust ale slavil úspěch. A také znovu přitáhl pozornost matky, která u dceřina lože strávila celé čtyři dny. A Sarah si z toho vzala ponaučení: v případě výjimečné nutnosti stěhovavý ptáček přiletí. Mléčný kvítek pochopil. V dalších letech si bude působit spáleniny, zraňovat se, padat … Pokud je tohle cena, kterou je třeba zaplatit za trochu mateřské pozornosti, je s tím ta malá čertice srozuměna.

Uplynuly dva roky. Když bretonská chůva ovdověla, přestěhovala se do Paříže, kde v  rue de Provence přijala místo správcové. A s sebou přivezla i dítě, o které se nikdo nehlásil.

Pětiletá Sarah se poprvé ocitla v „lóži“, byť zatím jen domovnické, aby později poznala zázemí podobných míst těch nejprestižnějších světových divadel. Byl to malý, ošklivý a špinavý kutloch bez oken a s tak nízkým stropem, že připomínal poklop. Vynalézavá holčička ale přišla na to, jak z téhle díry uniknout. Shodou neuvěřitelné náhody uviděla na dvoře svoji tetu, která šla na návštěvu do bytu v témže domě, vyběhla ven a vrhla se jí do náruče. Dotyčnou byla Rosine, Holanďanka žijící se svou sestrou v Paříži. Překvapená Rosine dítě objala, podivila se nad tím, kde se tu vzalo… a šla dál svou cestou. Sarah, zaskočená dalším odmítnutím, vyběhla na schodiště a s křikem se vrhla do prázdna. Výsledek: zlomenina paže a čéšky. A maman zase přispěchala na pomoc svému poraněnému poupátku. Trvalo dva měsíce, než se dívka znovu postavila na nohy, a mezitím ji soucitní dospělí nosili v náručí.

Znovu se vrátila do domu své matky a opět získala trochu její náklonnosti. Dokdy ale? Bohužel o měsíc později se maman rozhodla, že ji nechce. Bylo rozhodnuto, že ji zase pošlou pryč, tentokrát do internátní školy. „Dobrý Bůh na mě myslí, už brzy mi pošle kytici s malým miminkem,“ oznámila dívence matka, nehodná toho jména. „Takže budu mít bratříčka,“ ozvalo se nechtěné děcko. „Anebo malou holčičku, tvoji sestřičku,“ těšila se Judith. „Ne, žádnou takovou nechci! Nemám holky ráda!“ reagovala malá. Nebýt milována, být odmítána, to je jedna věc. Ale přijmout budoucí soupeřku v mateřské lásce, to je něco jiného. Kdo byl vlastně otcem toho dítěte? O tom matka nemluvila, to své dceři neřekla. Pro ni z toho vyplynulo poznání, že teď bude dvojnásob odmítaná. Nebylo jí ještě ani sedm let a její charakterové rysy už byly pevně dané. Protože je problematická, stane se problémem, protože ji nechtějí, prosadí se sama. Aby se zase mohla vrátit k matce, bude neustále nemocná, a když ani to nikoho nevyburcuje, nenechá nikoho na pochybách, že se jen tak nedá odradit: je impulzivní, cholerická, naprosto se nekontroluje a je v pravém slova smyslu nesnesitelná. Pak už má pověst delikventky. Co jí záleží na nějaké svěrací kazajce? Vězení nebo internát, to je přece totéž. Mít někdo poddajnější povahu, už by to vzdal. Sarah se naopak ve svém rebelství utvrzuje a zoceluje. Všechny své handicapy přetváří v sílu. Rebelie, vzdor a odolnost, to jsou stavební základy její existence

Je ale pravda, že Sarah do spořádané domácnosti přinesla hodně uvolněné mravy. Hodiny trávila ležením na břiše v bahně u potoka, kde lovila raky, a pak se vracela domů, špinavá a šaty samou skvrnu. Za trest nedostala dezert a musela obědvat sama, zavřená ve svém pokoji. Když teta Henriette zjistila, že kajícnice vyhodila talíř s jídlem z okna, ta musela na list papíru desetkrát opsat tři otčenáše a jedno krédo, a to brkovým perem. Válka mezi tetou a Sarah nabírala obrátek. Sarah často nevědomky zaslechla poznámky, jež ji bolestně zraňovaly. „Tohle děcko je blázen, ta holka jednou špatně dopadne,“ opakovala často velice zbožná Henriette, jež ji označovala za „malého neznaboha“ nebo „cikánku“. Mléčný kvítek cítil, že se tenhle báječný pobyt asi chýlí ke konci. Není jako oni, nepatří k nim. Nikdo nechce cikáně, co se neumí chovat u stolu, nedokáže říkat to správné, co se má, a všechno dělá podle svého. Něco je rozhodně špatně, ale co?

„Kolik let bylo Judith, když se sestrou přijely do Francie?“

„A podařilo se jí to?“

Table of Contents

Odchod ze scény

Bez rodiny