Copyright © Jo Hedwig Teeuwisse, 2023

First published as

Fake History: 101 Things that Never Happened in 2023 by WH Allen, an

imprint of Ebury Publishing. Ebury Publishing is part of the Penguin Random House group ofcompanies.

Translation © Jan Šindelka, 2024

ISBN 978-80-242-9973-0

Obsah

Úvod

Co jsou falešné dějiny a proč jsou špatné

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

Vygooglete si to

Doslov: Jak lovit falešné dějiny

Poděkování

Pro mou matku Constance, která se musela vypořádat s dítětem závislým na historii, s nímž to nebylo lehké, ale která na mě přesto byla pyšná a z této knihy byla nadšená, i když bohužel odešla dříve, než knížka spatřila světlo světa.

Poznámka autorky

Nikdo neví všechno, dokonce i lidé na internetu se mohou mýlit. Navíc se naše představy a znalosti o minulosti pravidelně mění. Pokud máte o něčem pochybnosti, udělejte si vlastní průzkum, ověřte si několik zdrojů a nikdy nikomu slepě nevěřte – a ano, to se týká také mě.

Úvod

Historií jsem byla posedlá odjakživa.

Jako malá holka jsem rodiče o prázdninách přiváděla k šílenství, když jsem je pokaždé prosila, aby mě vzali na hrady a zříceniny, kdežto oni by raději odpočívali na sluníčku na nějaké pěkné pláži. Několikrát mě také přistihli při tom, jak se snažím přimět lidi na starých obrazech v muzeích, aby se mnou rozmlouvali. A rovněž jsem snila o tom, že se stanu pirátkou. Byla jsem trochu zvláštní dítě.

Když jsem vyrostla a zjistila, že k pirátství už obecně nepatří lodě se třemi stěžni, děla a dřevěné protézy, rozhodla jsem se stát válečnou reportérkou. Naštěstí se mi tehdy narodila mladší sestra Lotte a já se rázem stala Velkou sestrou a uvědomila si, že tuto čest lze jen těžko skloubit s nasazením života v zájmu zpravodajství.

Poté, co jsem nějakou dobu pracovala v méně životu nebezpečném odvětví filmu a televize, jsem zjistila, že mě to nebaví, a rozhodla jsem se změnit profesi. Nějakým způsobem se mi podařilo strávit několik dalších desetiletí historickým bádáním pro různé autory knih, muzea, tvůrce dokumentů, filmů a televizních pořadů atd. Navrhovala jsem muzejní expozice, prováděla výzkum pro velké mezinárodní produkce, řešila záhady, na které jiní badatelé nemohli přijít, a obstarávala jsem předměty, o nichž si tvůrci dokumentů mysleli, že je není možné najít. V muzeích jsem jako živoucí tlumočnice historie představovala lidi z minulosti, k čemuž patřilo nošení autentických dobových kostýmů, žila jsem jako kdysi naši předkové a přitom mluvila s veřejností. A v neposlední řadě mě bavilo upozorňovat na chyby a nepřesnosti kulisáky a kostýmní oddělení v zákulisí divadelních scén a televizních pořadů. Historie byla mým chlebem, mým máslem, mou návykovou látkou. A stále je.

Jednoho dne jsem se ale rozhodla utéct z města a přestěhovat se na malou farmu uprostřed ničeho a trochu zpomalit. To byla chvíle, kdy jsem učinila šokující objev – že na internetu jsou lidé, kteří se mýlí…

Vše začalo tím, že někdo na Twitteru (v současnosti síti X, pozn. překl.) sdílel fotografii z dvacátých let 20. století, o které jsem si myslela, že ve skutečnosti z té doby nepochází. Prozkoumala jsem ji, dokázala, že je to omyl, a začala jsem hledat lidi, kteří také sdíleli na internetu věci, jež nebyly tak docela pravdivé.

Stala jsem se lovcem falešných dějin.

V současnosti tedy, hned co vyvenčím psa, udělám něco málo práce na zahradě a odpovím na e-maily, sáhnu po dlouhém seznamu klíčových slov, začnu je vpisovat do vyhledávače na Twitteru a zjistím, zda někdo zveřejnil nějakou falešnou historku. Někdy ulovím neškodnější druhy – teta Doreen zveřejnila falešnou fotku s vtipným, ale nepravdivým popiskem. Ale zaměřuji se také na mocné a slavné lidi s miliony sledujících. Někteří z těchto lidí mají postranní úmysly; nesdílejí tyto věci jen proto, aby se pobavili a získali trochu vlivu, ale aby dehonestovali oponenty, přemluvili stoupence, aby ignorovali lékařské rady, vylákali z ostatních peníze a poštvali jednu skupinu lidí proti druhé nebo prosazovali nějakou jinou agendu.

Tato kniha obsahuje některé z nejběžnějších a nejzajímavějších kousků falešných dějin, s nimiž jsem se na internetu setkala, což vysvětluje, proč jsou témata tak rozmanitá a rozsáhlá. A také to vysvětluje, proč jsou některé kapitoly zábavné, zatímco jiné se týkají temných a obtížných témat. Stejná je i samotná historie. Proto zde možná najdete i několik obrázků, na které se vám bude špatně dívat.

Někdy je snadné vyvrátit falešný historický příběh, jindy to vyžaduje spoustu pátrání a detektivní práce. To je však tak trochu moje práce a já ji miluji. Doufám, že se vám to, co jsem napsala, bude líbit, a možná to dokonce využijete k tomu, abyste se sami aspoň trochu pustili do honu na zfalšovanou historii.

Co jsou falešné dějiny a proč jsou špatné

Falešné dějiny (dále v textu též falešná, zfalšovaná či fejková historie, pozn. red.) je něco jako fake news, až na to, že jde o falešné zprávy poněkud staršího data.

Tato kniha je plná příkladů, z nichž mnohé vám budou připadat vtipné nebo možná neškodné (třebaže historikům a milovníkům historie asi není dvakrát příjemné, že lidé stále věří některým dávno vyvráceným bludům!), ale jiné mohou být reálně škodlivé a nebezpečné. Vezměme si například mýty, chybně připsané citáty a fotografie s mylným popiskem, které se šířily v době pandemie covidu-19. Příběhy o „černé smrti“, o španělské chřipce a velmi pronikavé a relevantní myšlenky, které měly údajně vyslovit geniální mozky minulosti, se využívaly buď k tomu, aby ostatní lidi přiměly nosit roušky, dodržovat pravidla lockdownů a brát covid-19 vážně – anebo naopak k tomu, aby se lidé chovali přesně opačně. Neblahá zkušenost je také se zneužíváním historie těmi, kdo chtějí celé civilizační okruhy dehonestovat jako méněcenné, nebo je vyvýšit coby nadřazené ostatním. Vezměme si jako příklad tvrzení, že Afričané nevěděli, co je to kolo, dokud nepřišli evropští kolonizátoři, nebo že Evropané neznali koupání a mýdlo, dokud si je nepodmanili Maurové.

Lidé mají skutečně velkou zálibu v tom, aby sami sebe skrze historii učinili lepší, než jsou, nebo z ostatních naopak horší. A pokud máte k dispozici historické fotografie nebo dostatečně sugestivní „odborníky“, kteří přinášejí argumenty pro to, čemu byste velice rádi věřili, může to přiživovat nenávist a zášť a ještě více nás od sebe oddělit. Myslím si však, že čím více studujete a chápete historii, pravou historii, tím více nás to sbližuje; naši předkové si byli podobnější, než si někteří z nás představují.

Falešná historie se samozřejmě nevyskytuje jen na internetu – existují také mýty, které se předávají z generace na generaci, aniž by je byl někdo zpochybnil. A ani informace, které se dozvídáme v muzeích, nejsou vždy pravdivé. Většina z nás má zkušenost, kdy průvodci v muzeích nebo na hradech vyprávěli opravdu podivné a za vlasy přitažené historky, které se později ukázaly jako naprosto nepravdivé.

Najdou se také lidé, kteří šíří falešné dějiny z mnohem zásadnějšího důvodu: pro peníze. Na sociálních sítích lze zbohatnout; vytváření populárního a široce sdíleného obsahu je velký byznys. Na Twitteru najdete profily, které zveřejňují spousty a spousty historických obrázků a rozmanitých tvrzení. Někdy si nakupují tisíce sledujících, aby nepůsobily jako nové bezvýznamné profily, jež se objevily z ničeho nic. Namísto toho chtějí působit legitimněji a důvěryhodněji. Jakmile lidé začnou jejich příspěvky sdílet, tato čísla rychle vyletí nahoru. Když má pak jejich účet dostatek sledujících, začnou najednou retweetovat příspěvky o akrylových nalepovacích nehtech, online hrách, dalších zcela náhodných účtech a nejnověji tak o kryptoaktivech NFT. Což znamená, že pravděpodobně uzavřely dohodu s nějakou marketingovou společností a retweety jen prodávají. Přísně vzato sice svůj účet na Twitteru nemůžete prodat (až na výjimečné situace), přesto se to stává poměrně často a může být velmi obtížné zjistit nebo prokázat, že k tomu došlo.

Miliony lidí tak nakonec věří nesmyslům o něčem, na čem mi hodně záleží. A fejková historie může být nejen nepříjemná, ale i nebezpečná. Pro mě jako pro člověka, který je na historii závislý, je však na všech těch nesmyslech nejhorší to, že mýty, bludné představy a tvrzení jsou často méně zajímavé a vzrušující než pravda.

Na historii záleží. Je to určitý průvodce, který nám pomáhá pochopit minulost, řešit současnost a možná si i někdy uvědomit, co nás čeká. Doufám, že díky příběhům v této knize to bude lépe patrné. Nemůžeme zabránit historikům, prodejným účtům na sociálních sítích a dalším mocným tohoto světa, aby historii využívali a zneužívali. Můžeme však alespoň něco udělat proti tomu, aby šířili zfalšovanou verzi – stačí k tomu trochu studia a znalostí.

1

Napoleon Bonaparte
ustřelil nos Velké sfinze

Co jste možná slyšeli

Během návštěvy Egypta Napoleon spatřil sfingu a byl rozzuřen, když si všiml, že tvář sochy vypadá jako tvář nějakého Afričana. Jako obrovský rasista císař nesnesl pomyšlení, že socha nezobrazuje Evropana. Nařídil proto svým vojákům, aby sfinze dělem ustřelili nos. To se podařilo.

Vyvrácení

Tento příběh pravděpodobně vznikl jako nevinná povídačka, zábavná historka pro turisty, která se datuje přinejmenším do počátku 20. století. V těchto dnech se však na internetu sdílí z jiného, poněkud nepříjemného důvodu: používá se jako důkaz rasismu. Kdy se lidé začali domnívat, že Napoleonovi připadalo, že nos vypadá příliš africky, a proto musí pryč – to si nejsem tak docela jista. Věří však tomu spousta lidí. V roce 1995 Louis Farrakhan, vůdce sdružení Nation of Islam, ve svém projevu při průvodu s názvem Million Man March řekl, že „bělošská nadřazenost způsobila, že Napoleon sfinze ustřelil nos, protože příliš připomínala majestát černocha“. Mýtus se zde využívá k obvinění z rasismu. Kdysi neškodná pohádka se rázem stává něčím mnohem horším. Ironií je, že na hlavu Nation of Islam a Farrakhana samotného padají obvinění z předsudků vůči Židům, komunitě LGBTQ+ a bělochům a známí jsou divokými konspiračními teoriemi. Ačkoli za toto tvrzení nenesou odpovědnost, jejich úloha v neutuchající oblibě našeho mýtu je nezanedbatelná.

Naštěstí je poměrně snadné prokázat, že tahle povídačka je nesmysl. Zapamatujte si to tedy, až potkáte někoho, kdo jí věří. Pokud to nejsou lidé, kteří se domnívají, že všechno je jen součástí rozsáhlé konspirační teorie, měli byste být schopni je přesvědčit jedním velmi prostým faktem: Napoleon nedisponoval strojem času. Napoleon se narodil v roce 1769 a do Egypta se vydal v roce 1798. Víme však, že lidé psali o poškozeném obličeji Sfingy, a dokonce ji takto vyobrazovali ještě v době PŘED NAPOLEONOVÝM NAROZENÍM. To by mělo každého rozumného člověka přesvědčit. Bylo by také opravdu divné, kdyby se Napoleon dopustil tohoto vandalského činu, protože se zjevně velmi zajímal o egyptskou historii a zasloužil se o první vědecký výzkum tamních památek ze strany Evropanů.

Podívejme se na některé důkazy.

V roce 1737 (ještě před Napoleonovým narozením…) se dánský námořní kapitán Frederic Louis Norden vydal do Egypta a pořídil velmi podrobné náčrty sfingy, které byly o několik let později publikovány. Socha na těchto kresbách již zjevně o nos přišla. Snadno si je dohledáte na internetu.

V roce 1759 (ještě před Napoleonovým narozením) Holanďané Johannes Aegidius van Egmond van der Nijenburg a Johannes Heyman vydali knihu s poutavým názvem Cesty po části Evropy, Malé Asii, ostrovech, Sýrii, Palestině, Egyptě, Sinaji atd. S podrobným popisem nejpozoruhodnějších míst, staveb, zřícenin, nápisů atd. v těchto zemích. Spolu se zvyky, mravy, náboženstvím, obchodem, životy a způsobem života obyvatel. Je to úžasná kniha – najdete ji na internetu (viz zdroje na konci knihy) – a naštěstí pro nás se dobrodruzi šli podívat na sfingu a popsali její nos jako „trochu znetvořený“.

V roce 1760 (tedy ještě před Napoleonovým narozením…) vydal dr. Siegmund Jakob Baumgarten knihu Supplement to the English Universal History, lately published in London (Dodatek k anglickým univerzálním dějinám, nedávno vydaným v Londýn). V něm popisuje sfingu jako „velmi málo poškozenou, pouze nos má zmrzačený, pravděpodobně od mohamedánů z jejich nenávisti vůči obrazům“.

Příkladů je více – toto jsou jen některé z nich. Podstatné však je, že máme svědectví očitých svědků a kresby, které nám jasně ukazují, že sfinga byla poškozena mnohem dříve, ještě v dobách, kdy Napoleon byl na houbách. Takže každý, kdo tyto důkazy odmítá přijmout, zjevně prostě dává přednost mýtu. Ale pokud to nebyl Napoleon, kdo to tedy byl?

Dr. Baumgarten nám již poskytl vodítko – zmínil se o „mohamedánech“, což je staromódní výraz pro muslimy. V 15. století historik al-Maqrízí tvrdil, že Mohamed Sa‘im al-Dahr v roce 1384 zničil sfinze nos, protože nemohl vystát místní obyvatele, kteří jí přinášeli oběti. Je možné, že právě na tuto historku se Baumgarten odvolával. Ale to byl příběh sepsaný nějakou dobu poté, co se tak stalo, a je to jen jeden příběh z mnoha, což opravdu nestačí k tomu, abychom ho přijali jako řešení naší hádanky. Aby to bylo ještě zajímavější, archeolog Mark Lehner před několika desetiletími zkoumal poškození sfingy a dospěl k závěru, že k němu došlo už mezi 3. a 10. stoletím n. l., v tom případě to nemohl být al-Dahr ani Napoleon.

Mnoho soch ve starověkém Egyptě bylo poškozeno a přišlo o nosy. To často dělali samotní Egypťané, protože věřili, že duše zesnulého člověka nebo božstva může přebývat ve svém zpodobení a poškozením uměleckého díla se duše uvolní.

Kromě toho nosy také vyčnívají a mnohem snáze se poškodí, než je tomu v případě jiných částí soch. Spousta starých soch přišla o nosy nebo jiné přečnívající části, jako jsou ruce a další výčnělky, o nichž se neodvažuji mluvit. Docházelo k tomu velmi často. Starověké řecké a římské sochy se také staly obětí tohoto druhu poškození.

Stručně řečeno, neexistuje sebemenší důkaz, že by motiv vandalského činu na sfinze nějak souvisel s rasou. A ačkoli máme několik podezřelých pachatelů, pravdou je, že kdo sochu poškodil, nikdo s jistotou neví. Můžeme však bez nejmenších pochybností říci, že to nebyl Napoleon ani jeho vojáci. To, že žádný věrohodný důkaz dodnes neexistuje, je docela slušné alibi.

2

Hugo Boss
navrhoval uniformy nacistům

Co jste možná slyšeli

Povídejte si o nacistech, co chcete, ale rozhodně nemůžete popřít, že vypadali elegantně. Jen se podívejte na ty uniformy! Takový jemný střih, tak lichotivý. Za války vypadali mnohem lépe než všichni ostatní. To však přece člověka nijak nepřekvapí, když víte, že všechny jejich uniformy navrhoval Hugo Boss. Ano, ten Hugo Boss! Zvláštní, že tu oděvní značku ještě nezakázali, což?

Vyvrácení

To, že Hugo Boss navrhoval nacistické uniformy, je téměř všeobecně známá informace; věří jí tolik lidí, že pokaždé, když se o značce objeví zprávy, na sociálních sítích se to jen hemží příspěvky, které tento „zábavný fakt“ připomenou. Když se jezdec formule 1 Lewis Hamilton vyjadřuje k rasismu nebo politickým tématům, je často označován za pokrytce, protože má značku Boss za sponzora. Věc se ovšem má tak, že Boss žádné nacistické uniformy nenavrhoval. Přesně tak – nelze mu připsat na vrub ani jeden z těch parádních stejnokrojů.

Hugo Ferdinand Boss založil v roce 1924 oděvní společnost. Měl malou továrnu s nevelkým počtem zaměstnanců, která se specializovala především na šití košil, sak a pracovních oděvů. Jednou z jeho prvních zakázek byla výroba hnědých košil pro jednoho distributora v Mnichově. Šéf firmy tehdy patrně ještě nevěděl, že se prodávaly nacistům. Později toho však skvěle využil k propagaci své značky a lidem říkal, že straně dodávají výrobky už od roku 1924.

Když Boss v roce 1931 vstoupil do nacistické strany a podařilo se mu získat zakázku na dodávku uniforem pro nacisty, byl ještě relativně malým, neznámým výrobcem a jen jednou z několika firem, které nacistům dodávaly oblečení. Jeho stranické konexe zachránily firmu před bankrotem, ale jeho jméno v té době nebylo nijak známé. Důležitější však bylo, že Boss nebyl návrhář, ale výrobce. Dostával zakázky a jeho zaměstnanci je plnili. Nebyla v tom žádná kreativita ani návrhářský talent; uniformy byly navrženy ještě předtím, než objednávky do firmy dorazily. Uniformy vyráběla rovněž řada dalších firem v Německu a na Němci okupovaných územích. Hugo Boss byl jen malým hráčem.

Proč by proboha nacisté požádali tak malého výrobce oděvů bez skutečného návrhářského talentu a zkušeností, aby jim navrhoval uniformy? Neexistuje sebemenší důkaz, že Huga Bosse někdy někdo požádal o to, aby nacistům navrhl uniformy. A ani Boss neměl oprávnění upravovat, pozměňovat nebo měnit návrhy svých objednávek. Ale vážně, proč si lidé myslí, že by výrobci měli povoleno upravovat uniformy, které vyráběli? Proti tomu svědčí už název „uniforma“ – oděv proslulý tím, že každý kus musí být naprosto totožný.

„Hansi, proč máš k uniformě růžové sako se žlutým lemem?!“

„Víš, Günthere, to je tak, šaty mi vyrobila jakási malá textilní továrna a Hitler rozhodl, že je nechá, ať si s návrhem dělají, co je jim libo.“

Kdyby si firmy mohly dělat, co chtějí, polovina wehrmachtu by se promenádovala v šatech typu kapitán Klenzendorf ve filmu Králíček Jojo z roku 2019.

To samozřejmě neznamená, že je Boss z obliga a byl jen nevinným majitelem továrny. Byl aktivním podporovatelem nacistů, který již v dubnu 1940 dostal možnost využívat nucené práce a přijal ji. Ačkoli se zdá, že Boss s nuceně nasazenými pracovníky zacházel ve srovnání s valnou většinou jiných nacistů vcelku dobře, stále šlo o nuceně nasazené pracovníky, se kterými Bossovi zaměstnanci někdy špatně zacházeli a vyhrožovali jim, že je pošlou do koncentráků. A nevypadá to, že by sám majitel udělal něco pro to, aby tomu bránil.

Po válce Huga Bosse stihl tvrdý postih za to, že se už v raných dobách stal členem nacistické strany, finančně z toho těžil a přátelil se s vysoce postavenými nacisty. Firma přesto nepřestala vyrábět uniformy, jen zákazníci se změnili: byli to Francouzi a Červený kříž.

Může se zdát, že rozdíl mezi navrhováním a výrobou je jen sémantický, ale ve hře je mnohem víc. Mýtus přisuzuje Bossovi talent – koneckonců mnoho lidí si myslí, že nacistické uniformy vypadaly působivě, a vyvozují z toho, že uměl navrhovat velmi dobře vypadající uniformy. Pravda mu však ubírá na kráse. Byl prostě jen dalším fanatickým nacistou, jedním z mnoha, který měl zároveň prospěch z války a využíval otrocké práce.

Pokud něco, tak pravda všechno jen ještě zhoršuje.

3

Marie Antoinetta prohlásila:
„Ať jedí koláče.“

Co jste možná slyšeli

Kdykoli někdo bohatý nebo mocný, nějaký politik nebo miliardář, řekne něco hloupého nebo nepovedeného, vždy se najde někdo, kdo mu připomene, co se stalo Marii Antoinettě.

Lidé ve Francii hladověli a ona jako jejich královna byla natolik vzdálena realitě, že nedokázala pochopit, že nemají na jídlo. Když jí řekli, že si chudí nemohou dovolit chléb, odvětila: „Ať jedí koláče!“ To samozřejmě rozzuřilo lid, který následně rozpoutal celou tu slavnou Velkou francouzskou revoluci, královský pár poslal pod gilotinu a Marie Antoinetta přišla o hlavu.

Vyvrácení

Neexistuje sebemenší důkaz, že by podobný výrok někdy byla řekla – ani žertem, ani když se okolo ní povalovala spousta koláčů. Ještě dlouho po její smrti o ní nikdo nic podobného ani netvrdil. Existuje však celá řada důkazů, že to ve skutečnosti řekla jiná princezna v době, kdy Marie Antoinetta byla ještě malá holčička a žila v Rakousku.

Ovšem, Marie Antoinetta je jediná Francouzka, kterou většina z nás z té doby zná, a ano, byla a stále je symbolem neuvěřitelně zvrácené dekadence a bohatství. Ale zkrátka to neřekla ona. Jednu pravdivou věc o ní však přece jen známe: podle všeho se velice zajímala o těžký úděl chudiny, a dokonce psala o svých obavách z chudoby a hladu, které viděla na vlastní oči. V dopise matce, rakouské císařovně Marii Terezii, datovaném dne 22. června 1775, napsala:

Je úžasné a zároveň skvělé, že dva měsíce po nepokojích a navzdory vysoké ceně chleba, která bohužel stále trvá, mě tak dobře přijímají. […] Je jisté, že když se k nám lidé, kteří trpí, chovají tak dobře, máme o to větší povinnost pracovat pro jejich blaho.

Je pravda, že za peníze, které utratila za jedny šaty, by mohla týdny živit hladovějící rodinu, ale svým způsobem byla také jen zajatkyní světa, do něhož se narodila. Antoinetta žila celý život v palácích, obklopena služebnictvem a vládci, kteří ji připravovali na její budoucí úlohu a chránili ji před realitou světa. Pak se v pouhých čtrnácti letech ocitla v manželství s francouzským králem, jedním z nejmocnějších a nejbohatších mužů světa. Kdyby se to stalo dnes, bylo by nám jí líto a puberťáci na TikToku by nám nejspíš vysvětlovali, že je také obětí a že bychom jí měli dát pokoj.

Pokud za tím tedy není Marie Antoinetta, jaký je původ tohoto vyprávění?

Tato věta pochází z příběhu, který napsal Jean-Jacques Rousseau v šesté knize své autobiografie Vyznání. Tam tvrdí, že „velká princezna“ reagovala na zprávu, že sedláci nemají na chleba, slovy „ať jedí briošky“ (mimochodem, briošky nejsou žádný koláč, ale spíše velmi hutný chléb, připravený z velkého množství másla a vajec). Princezna není zmiňována jménem, a autor si ji možná dokonce vymyslel. Vypadá to, že Rousseau v knize naznačuje, že šlo vlastně jen o jakousi pohádku nebo anekdotu, kterou někde slyšel. Příběh byl napsán v letech 1766–1767 a vyšel v roce 1782. Marie Antoinetta se narodila v roce 1755, což znamená, že jí bylo asi jedenáct let a žila ještě v Rakousku, když mohla „velká princezna“ pronést poznámku o briošce (za předpokladu, že to nebyla mnohem starší historka, kterou Rousseau zaznamenal). Je zřejmé, že ona nemůže být onou princeznou, o které psal. A i kdyby to byla ona, jistě by se taková reakce dala dítěti odpustit.

Příběh má nejspíš ještě starší původ. Kdo ví, zda to není jedna z těch věcí, které lidé říkají o bohatých a mocných už po celá staletí. Nemohu to dokázat, ale našla jsem příklad ze 7. století, který se tomu našemu podezřele podobá. V kronice dynastie Ťin se píše, že když císaři Chuejovi řekli, že jeho lid hladoví, protože není dost rýže, odpověděl: „Proč nejedí kaši s masem?“

Podobný příběh tedy koloval téměř 1500 let před narozením Marie Antoinetty. Samozřejmě to nic nedokazuje, je to ale zajímavé a možná jednou, až si někdo najde čas a začne pátrat po dalších podobných tvrzeních v dějinách, zjistí, že jde skutečně o oblíbenou starodávnou hlášku.

Vraťme se však k francouzské královně. Výrok jí byl poprvé připsán až několik desetiletí poté, co zahynula pod gilotinou. Za jejího působení na trůně coby francouzské královny se na ni lily doslova hektolitry propagandy a naprostých výmyslů: tvrdilo se, že v loži páchá nemravnosti s jinými ženami i s množstvím mužů, že otrávila vlastní dítě, a dokonce plánovala zavraždit všechny lidi ve Francii… ale nikdo nikdy tehdy netvrdil, že řekla něco o koláčích. Takže je to přece jasné: když si o ní lidé na ulici šuškali, jaká je to zvrácená, šílená a vraždící cizinka, která zneužívá a zabíjí děti, bylo vše v nejlepším pořádku, žádné obavy, to je celá Marie! Ale když pak plácla nějakou hloupost o koláčích – hned to zvedlo stavidla revoluce!

Tak to asi ne, že?

Je zajímavé, že toto tvrzení získalo veliké obliby za viktoriánské éry. Uvidíme ještě, že to nebude jediný případ, kdy lze viktoriánům vyčítat, že nám pohled na minulost poněkud zastřeli.

4

Moudra slavných osobností

Co jste možná slyšeli

Znáte tamtoho doopravdy slavného a moudrého člověka? Jo, ten řekl tamtu doopravdy slavnou a moudrou věc a já ho teď ocituju, protože díky tomu budu vypadat chytře na sociálních sítích a vy si možná pomyslíte, že jsem taky chytrý, a uvěříte všemu, co řeknu příště.

Vyvrácení

Dobře, vím, že to znělo trochu hloupě, ale to se stává. Lidé používají citát nějaké slavné, nejlépe velmi chytré nebo duchaplné osoby, aby sami vypadali vzdělanější nebo aby to, co se chystají říct příště, vypadalo působivěji. Například když byl během pandemie covidu-19 vyhlášen další lockdown, stala se velice populární tato Einsteinova myšlenka: „Definice šílenství je dělat stejnou věc znovu a znovu a očekávat jiné výsledky,“ když lidé chtěli poukázat na to, že se vláda drží plánu, který podle nich nefunguje. Není to však Einsteinův citát.

Když chce někdo naznačit, že politici nebo média lžou, často se objeví věta Marka Twaina: „Je snazší lidi oklamat, než je přesvědčit, že byli oklamáni.“ Je to ironie, neboť… tato věta nepochází od Marka Twaina.

A pak je tu samozřejmě Marie Antoinetta a koláče.

Ti, kdo tyto citáty sdílejí, naznačují, že znají historii a jsou velmi sečtělí. Pokud máte účet na Twitteru, můžete si dokonce zaplatit službu, která každý den nebo týden zveřejní pod vaším jménem nějaký citát. Často jsou dokonce opatřeny pěknou ilustrací – portrétem toho, koho si myslí, že citují, nebo nějakou neurčitou krajinou s vytištěným citátem, aby to dodalo na ještě větší důvěryhodnosti. Někdy tam bude odkaz na jednu z mnoha webových stránek s citáty, které jsou plné chytrých, vtipných a zajímavých věcí, které lidé řekli. Tyto stránky vypadají tak honosně a působivě, že spousta lidí předpokládá, že by na nich nemohly být zveřejněny nesmysly. Obávám se však, že tomu tak je.

Mám seznam nesprávně připsaných citátů, které téměř denně vyhledávám, ale musela jsem přestat opravovat všechny, kteří je použili, protože jich bylo příliš mnoho. Neustále je sdílejí doslova stovky, ne-li tisíce lidí. I když jsem hledala jen několik konkrétních, které se všechny týkaly historie, stejně jsem jich našla víc, než jsem dokázala zvládnout.

Kdy je tedy určitá myšlenka skutečně něčí myšlenkou?

Obecně platí, že citát někomu připisujeme, pokud pochází od něj: pokud ho jako první řekl nebo napsal a my to můžeme dokázat. Když někdo něco řekne, ale jen opakuje to, co někde četl, nebo cituje někoho jiného, můžeme říci, že to řekl, ale ne, že je to jeho myšlenka.

Pokud máte podobné věci rádi a chcete se dozvědět více o výzkumu, a dokonce detektivní práci, která byla vynaložena na vyhledání zdrojů citací, podívejte se na poznámky ke zdrojům této kapitoly. Obzvlášť mohu doporučit Quote Investigator, jehož se nejen vyplatí na sociálních sítích sledovat a který má skvělé webové stránky, ale také vydal na toto téma knihu.

Zde jsou některé z nejčastějších citátů, které pravidelně vídám. Jsem si jista, že vás alespoň jeden nebo dva z nich překvapí:

Winston Churchill byl slavný státník a určitě se v politice vyznal, takže člověka láká sdílet jeho slova, abyste si z nich udělali politický bod, ale následující citace NEJSOU od něj:

„Máte nepřátele? Dobře. To znamená, že jste se někdy ve svém životě za něco postavili.“

„Když procházíš peklem, nezastavuj se.“

„Lež oběhne půl světa, dřív než má pravda příležitost si natáhnout kalhoty.“

„Nejlepší argument proti demokracii je pětiminutový rozhovor s průměrným voličem.“

„Fašisté budoucnosti budou sami sebe nazývat antifašisty.“

Oscar Wilde byl sice králem břitkého humoru, ale nelze mu připsat žádný z následujících citátů:

„Když chceš lidem říct pravdu, měl bys je rozesmát, jinak tě zabijí.“

„Vždy odpouštějte svým nepřátelům. Nic na světě je víc nerozčílí.“

„Buďte sami sebou. Všichni ostatní už jsou zadaní.“

„Někteří způsobují štěstí, kamkoli jdou, jiní kdykoli odejdou.“

Einstein byl génius, takže když se podělíte o jeho myšlenky, budete možná vypadat chytře i vy, ale tohle nejsou jeho slova:

„Definice šílenství je dělat stejnou věc znovu a znovu a očekávat jiné výsledky.“

„Každý je génius. Ale pokud budete posuzovat rybu podle její schopnosti vylézt na strom, bude celý svůj život žít s vědomím, že je neschopná.“

„Jestliže je přeplněný stůl známkou přeplněné mysli, nemůžeme se nezeptat, co znamená prázdný stůl.“

„Kreativita je nakažlivá.“

„Chytrý člověk vyřeší problém. Moudrý člověk se mu vyhne.“

„Každý hlupák se vyzná. Jde o to pochopit.“

Málokdo ví, kdo byl Voltaire, ale určitě říkal chytré věci, takže je na internetu docela oblíbený. Ale tohle nikdy neřekl:

„Nesouhlasím s tím, co říkáte, ale až do smrti budu hájit Vaše právo to říkat.“

„Chcete-li se dozvědět, kdo vám vládne, jednoduše si zjistěte, koho nesmíte kritizovat.“

Poslední větu mimochodem napsal jeden americký neonacista, který byl zatčen za držení dětské pornografie. Dovedete si představit, jak bolestné je pro některé lidi uvědomit si, čí citát ve skutečnosti sdíleli.

Tento citát je oblíbený zejména u těch, kteří se zabývají motivací k podnikání, ale také u politiků, lidí, kteří mají někdy mnoho tisíc, někdy dokonce miliony příznivců, jež se pokoušejí inspirovat. Je to dobrá myšlenka:

„Pokud vaše činy inspirují ostatní k tomu, aby více snili, více se učili, více dělali a stali se někým lepším, jste lídrem.“

Avšak… není to myšlenka šestého prezidenta Spojených států Johna Quincyho Adamse, ale zpěvačky a skladatelky Dolly Parton! Což samozřejmě neznamená, že je méně hodnotná, ale určitě je zábavné prozradit její původ týpkům v elegantních oblecích a s přespříliš bílými zuby, kteří se domnívají, že citují státníka.

5

Star Trek v roce 1968 ukázal první mezirasový polibek v televizi

Co jste možná slyšeli

Každý ví, že první mezirasový polibek v televizi byl odvysílán v roce 1968, kdy se v epizodě Star Treku „Platónovy nevlastní děti“ políbili kapitán James Tiberius Kirk (William Shatner) a komunikační a spojovací důstojnice Nyota Uhura (Nichelle Nicholsová). Je to ve všeobecné známosti, takže pokaždé, když si někdo stěžuje, že je seriál v dnešní době woke, lidé mu běží připomenout, že seriál takový byl vždycky a polibek dokazuje, jak moc Star Trek předběhl svou dobu.

Vyvrácení

Na začátek si ujasněme jednu věc: první mezirasový polibek v televizi se NEOBJEVIL ve Star Treku. Omlouvám se trekkies, omlouvám se Williamu Shatnerovi. Asi to neradi slyšíte, protože jste mě zablokovali na Twitteru, ale je to pravda.

No nic, když už to máme za sebou, pojďme si technicky zanalyzovat několik líbacích scén ve starých seriálech, abychom zjistili, kdo získal prvenství za prolomení této bariéry. Abychom zjistili, který polibek byl první, musíme definovat pojmy „mezirasový“, ale také „polibek“. Počítá se políbení na tvář, nebo musí jít o plnohodnotný polibek na ústa? S jazykem, nebo bez? Měl by ve vás vyvolat pocit bléééé nebo byste se měli cítit trapně, když se na to budete dívat s rodiči v jedné místnosti? Měl by být romantický a záměrný? Může to být polibek jen tak z legrace nebo jako v případě Star Treku polibek vynucený, proti vůli jedné nebo obou postav?

Jak zpíval Sam ve filmu Casablanca, „kiss is just a kiss – but a kiss is also still a kiss“ („polibek je jen polibek – ale je to pořád polibek“).

Ale vážně, jak přesná má být definice? Pokud se počítá platonické, nevinné políbení na tvář, pak ve Star Treku už dříve proběhl mezirasový polibek, když Uhura políbila sestru Chapelovou v epizodě „What Are Little Girls Made Of“? Upozorňuji, že po několikerém zhlédnutí mi připadalo, že Uhura vypadá tím políbením docela ohromená, takže se možná dělo ještě něco víc… ale to už odvádím pozornost. (Ale přesto, pokud tu epizodu někdy uvidíte, nebudete teď moct přehlédnout to, co jsem se domnívala, že jsem viděla já.)

Abychom si to zjednodušili, řeknu, že existují dva typy polibků: platonické a romantické. (Existuje samozřejmě mnohem víc druhů polibků a doufám, že zažijete všechny jen ty nejlepší, ale prozatím si to takto udělejme snazší.) Platonický polibek je pouhé políbení na tvář. Nic moc neznamená a může být i součástí vtipu. Romantický polibek je něco víc. Je v něm obsažena vášeň, a pokud máte štěstí, také láska. Je v něm určitý vztah, přitažlivost, možná i náznak milostné hry. Podle těchto kritérií budu posuzovat polibky, které při tomto vyšetřování vypátráme, a podíváme se na oba druhy. Třebaže milostný polibek je samozřejmě mnohem důležitější.

Musíme ale také definovat slovo mezirasový, a to je trochu složitější. Celá představa rasy je zastaralá a nedává příliš smysl, abychom vycházeli od ní. Je to sociální konstrukt a nejenže se naše představy o tom, co rasa znamená, v průběhu času dramaticky měnily, ale různé kultury mají také různé názory na to, co rasa je. Nemluvě o tom, že v některých zemích je celé téma mnohem citlivější a zatížené bolestnou historií než v zemích jiných. U prvního kandidáta bude patrné hned na první pohled, co mám na mysli.

V roce 1951 se v televizním pořadu I Love Lucy na obrazovce políbili Lucille Ballová (původem Evropanka) a Desi Arnaz (původem Kubánec). Někteří lidé tvrdí, že nešlo o mezirasovou záležitost, protože kubánský Američan je dostatečně blízký evropskému bělochovi nebo že jejich barvy pleti jsou si příliš podobné atd. Mluvíme tu však o Americe padesátých let; stanice CBS byla rozhodně proti tomu, aby se Lucy provdala za Kubánce, zvláště za někoho s tak silným přízvukem – byl z jejich hlediska „příliš etnický“. Sponzor pořadu, výrobce cigaret Philip Morris, tvrdil, že americká veřejnost by Desiho jako manžela plnokrevné Američanky nepřijala.

Ve třicátých letech 20. století byla v některých úředních dokumentech Desiho rasa označena jako „kubánská“, v jiných však jako bílá, takže se zdá, že ani americká vláda si nebyla jistá, kam ho zařadit. Oba herci (nutno podotknout, že v té době byli ve skutečném životě manželé) měli samozřejmě světlou pleť, takže polibek nebyl tak kontroverzní, ale v té době byl polibek bílé ženy s Latinoameričanem stále ožehavým tématem, zejména ve Spojených státech. A nepolíbili se jen jednou a nebyly to ani nevinné polibky – Lucille a Desi se líbali pořádně. Takže není jasné, jestli jej smíme nazvat mezirasovým, ale byl to naprosto kontroverzní a rozhodně romantický polibek, takže bychom jej měli pro naše účely alespoň letmo zmínit.

Další kandidát je velice zajímavý… William Shatner! A ne, není to kapitán Kirk, který olíbal polovinu mimozemšťanů v galaxii. Dne 16. listopadu 1958 v pořadu The Ed Sullivan Show předvedli herci účinkující v divadelní hře Svět Suzie Wongové jednu scénku. Ta končila polibkem Williama Shatnera a France Nuyenové na ústa. Pozoruhodné je, že tato scéna neobjevuje v autobiografii pana Shatnera, zatímco polibku ve Star Treku se v ní dostává velké pozornosti. Shatner je běloch a otec Nuyenové byl asijského původu, což opět podle nějakých velmi podivných pravidel činí jejich polibek mezirasovým. A je to nefalšovaný polibek: rty na rty, dlouhý a romantický. Pokud se tedy rozhodneme zavrhnout líbačku v seriálu I Love Lucy, bude tento polibek prvním mezirasovým polibkem, který kdy byl odvysílán v televizi.

V roce 2015 vzbudilo jisté vzrušení, když Britský filmový institut objevil záběry z televizní adaptace hry You in Your Small Corner, která byla od vysílána dne 5. června 1962 na ITV. Obsahuje polibek mezi černochem a běloškou a tento objev pronikl do zpráv po celém světě. Zmínila se o něm dokonce i CNN, protože samozřejmě o několik let předcházel Star Treku. Na rozdíl od toho ze Star Treku to nebyl polibek vynucený a – můj Bože – byl vášnivý a natočený zblízka! Je to pořádný a vášnivý polibek – mnohem lepší než ten na oné cizí planetě.

Ale byl tu ještě jeden polibek dřívější a opět z britské televize. Dne 1. února 1959 odvysílala televize ITV hru Teda Willise Hot Summer Night, v níž byl k vidění velmi vášnivý a romantický polibek mezi jamajským hercem Lloydem Reckordem a bílou Liverpoolčankou Andrée Mellyovou. To tedy znamená, že si Británie může připsat první mezirasový polibek v televizi mezi černochem a běloškou?

Tak pardon, ale není tomu tak, tuhle čest si smíme nárokovat my – Holanďani!

Dne 5. ledna 1959 se kolem půl deváté večer (v hlavním vysílacím čase) v epizodě s názvem „Beeldromance“ nizozemského televizního pořadu Pension Hommeles, jednoho z nejpopulárnějších pořadů v mé zemi, líbali Donald Jones, černošský herec narozený ve Spojených státech, s bílou herečkou Roekie Arondsovou. V té době bylo v Nizozemsku pouze 100 000 televizních přijímačů. Přesto ho nějakým způsobem sledovali téměř všichni, protože lidé navštěvovali sousedy v ulici, kteří měli televizor, a společně se na pořad dívali.

Když se podíváme do tehdejších nizozemských novin, zdá se, že polibek nevzbudil žádnou zvláštní kontroverzi ani odezvu – naopak, ohlasy byly pozitivní. Ačkoli polibek nebyl tak vášnivý jako v případě některých jiných kandidátů, byl zjevně romantický a šlo o víc než jen o nevinné pošťuchování. V americké televizi by to tehdy bylo patrně nanejvýš problematické.

Který polibek můžeme považovat za první mezirasový polibek v televizi, záleží na tom, jak osobně nebo z hlediska kulturního vymezíme „mezirasovost“ a zda se domníváme, že se některé z těchto polibků se počítají, nebo ne. Hlavními uchazeči jsou v současné době:

1951: I Love Lucy, Lucille Ballová a Desi Arnaz

1958: The Ed Sullivan Show, William Shatner a France Nuyenová

1959: Pension Hommeles, Donald Jones a Roekie Arondsová

1959: Hot Summer Night v dramatické antologii Armchair Theat re, Lloyd Reckord a Andrée Mellyová

Ačkoli nemůžeme srovnávat – pokud jde o rasové vztahy – situaci v Americe šedesátých let a v Británii padesátých let nebo v Nizozemsku, všechny tyto polibky byly tak či onak přelomové.

Zajímavé je, že Hollywood dosáhl tohoto milníku mnohem dříve než televize. Nejstarší mezirasový polibek na stříbrném plátně, který se mi podařilo najít, byl polibek bělocha, kterého hrál Gilbert B. M. Anderson, a černošky, pravděpodobně nádherné Berty Regustusové, již v roce 1903 v krátkém filmu What Happened in the Tunnel. Jde sice o letmý polibek, ale přesto polibek, a to starší než další kandidáti, například A Florida Enchantment (1914) (kde se také objevují muži převlečení za ženy a „blackface“), The Greatest Thing in Life (1918) (mezirasový polibek stejného pohlaví), Pinky (1949) (v němž běloch vášnivě líbá černošku) a další.

6

Seriál EastEnders v roce 1989 představil v televizi
první polibek mezi osobami
téhož pohlaví

Co jste možná slyšeli

Poprvé se dva lidé téhož pohlaví políbili v televizi v roce 1989 v britské „mýdlové opeře“ s názvem EastEnders. Byla to docela velká událost, sledovalo ji 20 milionů lidí, a přestože pro mnoho diváků to byla úžasná událost, která dokonce mnohým z nich změnila život, jiné to naopak rozzuřilo. Poslanci požadovali zákaz seriálu a vždy tak okouzlující a bezvadně vkusný Piers Morgan napsal dosti zlý článek, v němž nešetřil urážkami. Jenže on a všichni ostatní, kteří se předháněli v exemplárních projevech zhnusení, stáli na špatné straně dějin. Takže pochvala BBC za dosažení dalšího milníku.

Vyvrácení

Nalejme si čistého vína hned na tomto místě: V EastEnders nešlo o první polibek mezi osobami stejného pohlaví odvysílaný v televizi. A nikoli, nebyly to ani seriály L. A. Law, Dawson‘s Creek nebo Brookside.

Dalo mi dost detektivní práce zjistit, který polibek byl opravdu první, a nakonec jsem skončila u polibku, který zřejmě ještě nikdo jiný nevypátral. Na internetu je o tomto tématu docela dost článků a média se o něm tu a tam zmíní, ale vždycky připisují zásluhy nesprávnému pořadu.

Podobně jako v případě prvního mezirasového polibku rozlišuju mezi romantickými polibky a neromantickými nebo platonickými polibky. Romantický polibek příslušníků téhož pohlaví má větší význam, zahrnuje lásku a/nebo vášeň a je součástí vážného homosexuálního vztahu nebo na něj odkazuje. Neromantický nebo platonický polibek může mít nejrůznější významy; může to být pouhé pošťouchnutí, pozdrav nebo součást vtipu.

Polibky mezi osobami téhož pohlaví se v televizi objevují téměř od chvíle, kdy se objevily v našich obývacích pokojích, ale všechny byly platonické a téměř vždy měly za cíl vyvolat v divákovy komický účinek. Když se ale chceme dopátrat toho prvního, nemůžeme zcela pominout ani tyto polibky.

Jedním z prvních příkladů, které jsem našla, byl rozhovor mezi slavnými komiky Deanem Martinem a Jerrym Lewisem v pořadu The Colgate Comedy Hour, který se vysílal živě v americké televizi v letech 1951 až 1955. Ačkoli byl jejich vztah platonický a často byl součástí ztřeštěných vtipů, na obrazovce i mimo ni se dal považovat za něco víc než jen za přátelství. Ukazovali něco, co se v Americe padesátých let zobrazovalo jen zřídkakdy: intenzivní a láskyplný vztah dvou milujících mužů, kterým nevadilo dávat to najevo. Jak to popsal sám Jerry Lewis: „Mezi námi byl milostný vztah, dvou mužů, kteří se zbožňovali, to bylo to nejdůležitější.“ Raná verze toho, co by dnes někteří nazvali slovem bromance. Technicky vzato by se tedy dal považovat za první polibek mezi dvěma muži odvysílaný v televizi, ale i když se muži zjevně měli rádi, nebyli do sebe zamilovaní a jejich polibky nebyly romantické.

V americkém seriálu Dawsonův svět proběhl opravdový polibek a často se mu, stejně jako seriálu EastEnders, připisuje zobrazení prvního romantického polibku mezi dvěma muži – a to dne 24. května 2000. A 6. prosince 1998 se vysílala epizoda seriálu Zlatá sedmdesátá, v níž byl také zobrazen vášnivý polibek mezi dvěma mladými muži. Jeden z mužů byl gay a druhý ne a šlo o jednostranný, nevyžádaný pokus, takže technicky šlo o (polo)vášnivý polibek mezi dvěma muži, odvysílaný v USA v hlavním vysílacím čase.

Ani jeden z nich si však nemůže nárokovat prvenství.

Dne 6. srpna 1970 ve 21:10 hodin vysílala BBC hru Christophera Marlowa Edward II. V této adaptaci Ian McKellen vášnivě políbil Jamese Laurensona. Také ve Spojených státech byla tato hra poprvé uvedena na Ed-TV v rámci vysílání CBS 27. září 1975 a poté došlo k jejím reprízám na dalších kanálech. Technicky vzato se tak tento britský přenos stal prvním odvysílaným romantickým a vášnivým polibkem mezi dvěma muži v americké televizi. Ale v roce 1968, 20. října ve 22:20 ve Velké Británii, odvysílala Granada Television epizodu „Caligula“ ze seriálu Ceasars, velkého kostýmního dramatu s tematikou starověkého Říma. V jedné scéně císař Caligula (v podání Ralpha Batese) dlouze a vášnivě líbá Lepida (v podání Seana Arnolda) na ústa. Podle některých římských pramenů měli Caligula a Lepidus doopravdy milostný poměr. Pokud vím, jde o první vášnivý a smyslný polibek mezi dvěma muži vysílaný v televizi.

Zdá se tedy, že britská televize si může připsat první gay polibek ve Velké Británii i USA!

A co ženy?

Většina lidí si myslí, že první vášnivý polibek mezi dvěma ženami v americké televizi se odehrál v epizodě seriálu L. A. Law stanice NBC v roce 1991, ale polibek mezi osobami téhož pohlaví se odehrál také v kriminálním seriálu 21 Jump Street v epizodě „Change of Heart“, vysílané 15. ledna 1990 ve 20:00. Ačkoli byl natočen v extrémně detailním záběru, přesto šlo o zřetelný vášnivý polibek dvou žen, z nichž jedna byla lesbička.

Ale co je důležitější, na rozdíl od některých jiných polibků nešlo jen o nějaký trik, který by vyvolal kontroverzi a získal publicitu; tento polibek byl součástí celé epizody o homosexualitě. Zabýval se mnoha otázkami a snažil se mladým divákům vysvětlit, že homosexualita je naprosto normální věc. Tato epizoda byla v mnoha ohledech přelomová. Nebyl to však první vášnivý polibek mezi dvěma ženami v americké televizi. Za tím se musíme opět podívat do britského vysílání.

V roce 1968 odvysílala BBC adaptaci románu Émila Zoly Nana, v hlavní roli s Katherine Schofieldovou. V srpnovém čísle Prospero, novinách pro členy penzijního programu BBC Pension Scheme – penzionované zaměstnance BBC, režisér tohoto dramatu John Davies prohlásil, že kromě zobrazení ženských ňader obsahuje také scénu, v níž Nana, oblečená v cylindru a fraku, líbá jinou ženu. Bohužel se nedochovaly žádné záběry, takže je těžké posoudit, zda šlo jen o nevinné pošťuchování, nebo o něco víc, ale bez ohledu na to jde o první polibek stejného pohlaví v britské televizi, který jsem našla.

Byl to patrně také první stejnopohlavní polibek mezi ženami v televizi v několika dalších zemích, protože drama koupily země po celém světě, včetně Spojených států, kde se vysílalo v roce 1969.

Ale… nebyl vůbec první. Tento zářez – pokud víme – patří Brazílii. V roce 1963 byly v jedné z epizod pořadu A Calúnia zobrazeny dvě líbající se ženy. Nešlo o polibek na tvář, polibek vynucený mimozemskou rasou, vtip nebo nedorozumění, ale o plnohodnotný homosexuální polibek dvou zamilovaných žen. Vysílání vycházelo z divadelní hry Lillian Hellmanové Dětská hodinka z roku 1934, dramatického příběhu o dvou ženách obviněných z homosexuality, které zjistí, že k sobě skutečně něco cítí. Jde o první polibek mezi osobami téhož pohlaví a současně homosexuály, který se mi podařilo v televizní historii najít. Protože však byl vysílán živě, nedochoval se žádný jeho záznam. Samozřejmě se mohou objevit i dřívější, protože mnoho televizních záhad se stále ukrývá v archivech po celém světě.

Některé z polibků, jež jsem zde zmínila, prolomily bariéry a zaslouží si obrovské uznání. Polibek v dokumentu vysílaném v nočních hodinách není úplně týž jako polibek v pořadu běžícím v hlavním vysílacím čase pro miliony diváků, ale i tak si zaslouží individuální poctu za to, že něčeho dosáhl. Pořady jako EastEnders přesto dokázaly něco působivého, co by se mělo připomínat, a nejen proto, aby naštvaly Pierse Morgana.

7

Vikingové měli

na přilbách rohy

Co jste možná slyšeli

Vikingové měli přilby s mohutnými rohy. To ví přece každý. Tyto Seveřany s rohatými ochranami hlavy vídáme ve filmech, v televizi, v knihách, komiksech a reklamách: zkrátka všude. Vikingy si bez nich nelze představit. V lednu 2021 se nějaký chlápek s rohy na hlavě zúčastnil vzpoury v Kapitolu ve Washingtonu a všechna média ho označila za Vikinga!

Vyvrácení

Myšlenka vikingské přilby s rohy je nesmírně populární, ale neexistují žádné skutečné důkazy o jejich reálné existenci, což bylo obzvláště nepříjemné, když obrázek tohoto „šamana QAnon“ obletěl svět poté, co Trumpovi příznivci vnikli do budovy amerického Kapitolu. Skoro všichni ho označili za Vikinga, i když měl ve skutečnosti na hlavě indiánský šat s bizoními rohy.

Vikingové byli Skandinávci, kteří od 8. do 11. století cestovali, obchodovali, podnikali nájezdy, napadali a usazovali se po celé Evropě i daleko za jejími hranicemi. Výraz „viking“ se přísně vzato vztahuje k nějakému konání, povolání – nešlo tedy o národ nebo národnost, ale o činnost; bylo to něco, co jste dělali. Mít přilbu s velkými, zašpičatělými, přečnívajícími hroty, které snadno o něco zavadí, něco poškodí nebo dájí nepříteli do rukou něco, čeho se může zachytit, není příliš dobrý nápad, zejména když „děláte vikingy“. Polovina mužů by přilbicí uvízla v plachtě a roztrhala ji na kusy, ještě než by vám zmizel z dohledu průliv Kattegat.

Podle všeho to vypadá, že Vikingové nejspíš luxusní kovové přilby nenosili vůbec často, ať už s rohy, nebo bez nich, protože na rozdíl od mečů, nožů, kopí a hřebenů jich archeologové zkrátka moc nenašli. Našli sice kusy vikinských přileb, ale jen jedna byla kompletní, přilba z Gjermundbu. A ta žádné rohy neměla.

Rohy se možná nosily při obřadním tanci s oštěpy, který byl v té době zřejmě velmi oblíbený. Postavy s rohy, mávající rukama a kopající nohama, držící meče a kopí, lze vidět také na zlatých gallehuských rozích, talířích z Torslundy, přilbách z Valsgärde a Sutton Hoo. I když není zcela jasné, co je na těchto artefaktech zobrazeno, nevypadá to jako součást bitvy a spíše půjde o něco duchovního nebo spojeného s obřady – což je lákavé vysvětlení pokaždé, když si něčím nejsme úplně jisti. V tomto případě je to však přesvědčivá teorie.

Víme, že přilby s rohy existovaly již před dobou vikinskou. Jsme si tím jisti, protože některé z nich byly nalezeny, například přilba z Waterloo pocházející z doby železné a přilby z Veksø z doby bronzové. Staří Řekové a Římané popsali několik evropských kmenů, které nosily pokrývky hlavy, jež vypadaly jako zvířecí hlavy s rohy, parohy, křídly atd. Nepotřebujete tedy žádnou velkou představivost k tomu, abyste mohli předpokládat, že Vikingové měli také rohaté přilby. Faktem však zůstává, že dosud neexistují žádné skutečně přesvědčivé důkazy o tom, že by je Skandinávci skutečně měli nebo nosili, zejména během svých nájezdů a bitev. Dokonce i důkazy o jejich nošení při obřadních tancích jsou přinejlepším nepřímé.

Ještě pravděpodobnější je, že celá věc s vikingskou rohatou přilbou není založena na skutečných historických důkazech, protože tato myšlenka se objevila až ve viktoriánské éře. Přesně tak, zdá se, že za šíření tohoto mýtu mohou viktoriáni… už zase.

Historikové se s tímto mýtem usilovně snaží bojovat, ale není snadné tyto staré rohaté bojovníky porazit. Jejich obraz je prostě příliš uhrančivý, ale je tu záblesk naděje: veřejnost se ve školách, muzeích a na nejrůznějších rekonstrukcích už neučí, že měli rohy, a postupně se tak tento mýtus vyvrací. Budete-li nyní na sociálních sítích sdílet obrázek rohatého Vikinga, tak se dříve či později dočkáte toho, že vás někdo opraví.