Karla Kubíková

DŮM NA KONCI ULICE

© Karla Kubíková c/o DILIA, 2024

978-80-249-5483-7

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

1

Ledový vítr roznáší krystalky sněhu, nezapomíná pokrývat zem, stromy i lidi, předvádí svou únorovou sílu. V noci mrzlo, sníh jako tvrdá krupice bubnoval na střechy domů; teď pod nohama čvachtá nevábná krupicová kaše.

Nina se vrací domů z knihovny, opatrně našlapuje, aby neuklouzla, čepici má naraženou do čela. Šlape proti větru, ostatně s větrem, ať už faktickým nebo pomyslným, bojuje teď často. A zdánlivě k tomu nemá důvod, sama neví, co způsobuje, že cítí vnitřní neklid. Kdyby ho mohla připsat předjaří, změnám, které ještě nebývají vidět, ale už jsou cítit ve vůni vlhkosti a tlení, v ostrém jarním větru, v pupenech, připravených explodovat, rozuměla by tomu. Nic takového se ale neděje, v přírodě je zimní klid, ve kterém se sněžení mění v déšť a mráz se střídá s lehkou oblevou.

U plotu domu někdo čeká. Podupává na chodníku, netrpělivě ji vyhlíží a klepe kosu. Vypadá to na paní Vostrou. Přistěhovala se do vedlejší vily spolu s manželem a dcerou před Vánoci, sotva se stačily pozdravit.

Krátká vzdálenost mezi jejich domy jí zřejmě nestojí za to, aby si v chladném dni oblékla kabát, stojí tam v úzkých kalhotách a volném svetru.

Vítr je nesmlouvavý, projíždí ji a ohledává, seznamuje se s ní, proč ne, je místní a ona přistěhovalec…

Nina jí nepřeje ten chlad, sama se nemůže dočkat, až bude doma, ale nijak nespěchá. Tuší důvod, který novou sousedku přiměl, aby na ni čekala. Tohle vyřídí rychle.

„Dobrý den. Posílá vás manžel? Já ale nehodlám dům prodávat!“

„Ne, to vůbec. Nerada obtěžuju,“ omlouvá se paní Vostrá. „Potřebuju pomoc.“

Nebe za její hlavou těžkne naplněné sněhovou peřinou, která se každou chvíli roztrhne, ale ona na to nedbá, má úkol, který musí vyřídit, vypadá odhodlaně jako voják v první linii.

„Sháním doučování českého jazyka. Moje dcera Gábina totiž plave v češtině, v nové škole mají vyšší nároky, a navíc ji v dubnu čekají přijímací zkoušky na gymnázium. Poptávala jsem se v okolí a pan Horáček mi výborně poradil. Vy jste prý pracovala jako knihovnice a měla jste i přednášky, které se týkaly českého jazyka a literatury.“

Nina se na ni dívá, jako by se zbláznila.

„Doučování? Já? Vlasta Horáček vám nemá ohledně mě co radit!“

Paní Vostrá pokrčí rameny. Tohle je mezi vámi.

„Tím chci říct, že nemám kvalifikaci na to, abych vaši dceru doučovala češtinu. Najděte si učitelku v důchodu, ráda si přivydělá.“

„Ano, jednu jsem našla dole ve městě, ale Gábina má už takhle dojíždění plné zuby. Na internetu jsou spousty cvičení, úkolů a doplňování z gramatiky, výtahů z děl spisovatelů a informací o literatuře. Kdybyste je použila a s dcerou procvičila, byla bych vám moc a moc vděčná. Samozřejmě za cenu, kterou si řeknete!“

„A proč je s ní neprocvičíte vy?“

„Ze dvou důvodů: nemám autoritu a čas.“

„A předpokládáte, že já je mám.“

Paní Vostrá přikývne. Chvěje se chladem a oběma rukama si tře zmrzlé paže. Na tvář jí dopadá sněhová vločka a hned další. Začíná sněžit.

Nina soucítí se zmrzlou mladou paní a chce hovor ukončit. Pan Vostrý, se kterým už měla tu čest mluvit, podniká v realitách a jeho žena je zřejmě zvyklá, že dostane to, co chce.

„Ne, nezlobte se,“ udělá odmítavé gesto.

„Tak ráda bych se s vámi domluvila!“

Na vlasech paní Vostré se třpytí sníh.

Nina zaváhá. Její odmítnutí je náhle narušeno nejen soucitem s paní Vostrou, která si tře chladné dlaně jakoby v prosbě nebo modlitbě, ale i myšlenkou na (někdy příliš sladkou) samotu svého života. A taky zvědavostí. Zvládla by její mladinkou dceru? Co riskuje tím, že přijme?

„Tak pojďte dál,“ otevře branku plotu.

Vcházejí do domu a v hale je štěkáním vítá pes. Paní Vostrá zřejmě nemá psy ráda, protože zamumlá něco ve smyslu ten je roztomilej, a pak ho ignoruje.

Nina to pochopí a Teri odežene.

Návštěvu nezouvá, ale paní Vostrá už stojí bosa na prošlapaném perském koberci obývacího pokoje a bez kozaček a zábran si prohlíží jeho zařízení.

„Máte tady nestárnoucí kvalitu,“ překvapeně přejede rukou po nízkém půlkruhovém stolku přistaveném u zdi. S díky si sedne na polstrovanou ratanem vyplétanou židli a obdivně prohlíží letitý, ale udržovaný tmavý dubový nábytek: prosklený sekretář, stolní lampu, hluboká křesla i gauč s ratanovými boky.

V Nině zase vzrůstá nedůvěra.

„To zařízení máte ještě po rodičích? Tipuju, že je z třicátých let minulého století.“

„Tipujete správně. Je stejně staré jako dům.“

Pro Ninu to nejsou jen kusy kvalitního nábytku, jsou spojené s jejími předky. Vídá je v nich, cítí rodinnou historii, má ji zadřenou pod kůží.

To tahle mladá paní asi nezná.

„Říkala jste, že dcera dělá zkoušky v dubnu?“ vrátí se k účelu její návštěvy. „To jsou jen dva měsíce! Neorientuju se v osnovách deváté třídy a neznám úroveň vědomostí vaší dcery. A nechci být zodpovědná za její nepřijetí na školu.“

„Šlo by jen o nesystematické procvičování gramatiky, aby se Gábina ponořila do češtiny trochu víc. A jste tady vedle!“

Je jasné, že je to hlavní důvod.

Finanční odměnu Nina zatím odmítá.

„Až podle toho, jaké bude mít výsledky ve škole. Bylo by mi trapné brát peníze za něco, na co nemám kvalifikaci, i když souhlasím. Ovšem částečně pod nátlakem,“ zdůrazní.

Paní Vostrá poděkuje a mile se usměje. Umí být přesvědčivá, a i když působí odtažitě, má určité kouzlo. Domluví se spolu na hodinách jednou možná i dvakrát týdně a ona spokojeně odchází.

Večer Nina zasedne k počítači, aby se zorientovala v učivu českého jazyka deváté třídy. Bezdůvodný a neobjasněný neklid duše posledních týdnů překryjí jazykové prostředky, druhy souvětí, skloňování a časování.

2

Že mi to nedošlo, napadne ji večer. Návštěva paní Vostré souvisí s nabídkou jejího muže! Tipují si terén!

Myslí na sebevědomé jednání obou manželů.

Ona zřejmě chtěla vidět dům zevnitř! Přišla spíš s žádostí než s prosbou, přesvědčená, že ji neodmítne.

On Ninu zastavil na ulici o pár dní dřív. Překvapil ji.

„Jsem Vostrý, váš nový soused, možná jste si všimla,“ natáhl k ní – jako první – ruku. Nečekal, až zareaguje ona. „Rád bych s vámi mluvil. Nejraději v mé realitní kanceláři ve městě. Vzal bych vás tam kdykoli autem. Mohla byste…“

„O co jde?“

„Chtěl bych vám udělat výhodnou nabídku.“

„Čeho se týká?“

„Vašeho domu,“ řekl s úsměvem.

„Mého domu?“

„Víte, existuje způsob, jak si zajistit důstojné stáří bez existenčních starostí. Bez strachu o budoucnost.“

„Pane Vostrý, já takové starosti nemám.“

„Tak já vám to naznačím. Moje realitní kancelář by koupila váš dům a vyplatila vám ho najednou nebo v částkách podle dohody, ale vy byste v něm dál bydlela a platila jen energie. Nestrádala byste.“

Mluvil jako člověk s důležitým posláním, jako úhledný prvorepublikový úředník. Ne, prvorepublikový úředník byl uvážlivý a disciplinovaný (znala svého dědu!), nenabízel by na ulici milionový kšeft!

„Já nestrádám a nic prodávat nehodlám!“

„Možná si to ještě rozmyslíte. Prosím, přemýšlejte o tom!“

„Ne, nemám důvod.“

Otočila se a dala jasně najevo, že setkání končí.

Kdyby jeho nabídku přijala, stala by se bezdomovcem s domem. Upsala by se čertu a on by si pro ni za pár let přišel! Při vychytralosti pana Vostrého by za chvíli mohla být z jejich čtvrti Potěmkinova vesnice.

Děkuje, nechce! Doufá jen, že s něčím takovým nepřišel i za Radkem, protože jeho odpovědí si není jistá.

Chtějí dům a doučování dcery je zástěrkou. Měla paní Vostrou odmítnout stejně razantně, jako jejího muže!

Ale Nino, slyší v duchu babičku Valentýnu, zapomněla jsi? Možná nemáš pravdu a pokažené sousedské vztahy se špatně napravují. Nekonfliktní soužití s okolím a správný výběr manžela, to jsou sloupy životní spokojenosti, říkala napůl s ironií, přesvědčená o pravdivosti svých slov.

Valentýna a rodina vůbec na dobré sousedské vztahy dbaly. Vzájemná výpomoc, darování přebytků ze zahrady nebo půjčování věcí byly podstatnější než otravné štěkání sousedova psa, kokrhání kohouta nebo přečnívající větve ovocných stromů. Sousedé byli po rodině a přátelích první pomocnou rukou.

Kde je tvoje tolerance, Nino?

Vůbec ji nenapadlo přivítat rodinu Vostrých bábovkou nebo něčím podobným. Proč taky, není v americkém filmu!

Má neopodstatněné pochyby? Je zbytečně podezíravá?

Je jen opatrná! V poslední době možná i přecitlivělá.

Bude to tím steskem.

Ale stejně! Podivné momenty jejího života se odehrávají na ulici. A to od té doby, co se Vostrých přistěhovali.

3

Ráno ji vyruší ostrý zvuk zvonku. Pod schody stojí Radek a ukazuje na špinavou podrážku boty.

„To po ní nemůžeš uklízet?“

„Promiň, nevšimla jsem si.“

„To vidím!“

Je to jasné: šel do schránky pro noviny a šlápl do toho… Jo, je to k vzteku, ale přece ví, že po Teri uklízí! Nebývá tak nepřátelský, asi se špatně vyspal.

„Dej mi tu botu, umyju ti ji.“

„Na to si stačím sám.“

Nina se přezuje a jde v domácím a bez kabátu za dům pro lopatku, určenou k úklidu psích exkrementů. Uklidí je a prohlíží ojíněnou trávu, která jí praská pod nohama, kontroluje celou zahradu. Žádné další dopuštění už nenachází a myslí na to, jak se Radek změnil. Změnili se oba.

Začalo to už před lety, když tak překotně odešel z domu. Bylo to jediné řešení. Máma a babička se ale s jeho odchodem smiřovaly těžce.

V dětství byl chráněným, věčně nemocným blonďatým andílkem a ony ho tak viděly pořád. „Je jako skleníková květina,“ říkaly.

Nesmělo ho ofouknout, protože každé nachlazení končilo zánětem průdušek nebo dokonce plic. Nina se na něj dívala s lítostí, vždycky byla silná a zdravá. Jeho fyzická nedostatečnost kupodivu s pubertou zmizela, ale shovívavost rodiny vůči němu zůstala.

Teď žijí v rodičovské vile v rozlehlých bytech sami dva a jeho rozčiluje každá hloupost.

* * *

Jde do domu, oblékne se a zavolá Teri. Špatnou náladu musí rozchodit!

Venku si všimne, není možné si nevšimnout, bílé dodávky stojící na chodníku u Vostrých. Zase jsou u nich řemeslníci! Jejich vilka už dostala nová okna, dveře, zateplení a chystají panely na střechu. Vypadá hezky, i když mezi ostatními se vyjímá jako bílá vrána.

Vybaví se jí bratrova rozzlobená tvář.

Ne, nechce na něj teď myslet! Je krásný zimní den a ona jde na procházku s milovaným pejskem čtvrtí, ve které žije od narození. Každý nemá takové štěstí.

Všech pět domů v ulici (posazených úhledně v pravidelných rozestupech podle územního plánu a projektů stavitelů jako kostky domina) vyrostlo za první republiky. Ten její je poslední u lesa, nejdále od autobusové zastávky a obchodu.

Jejich ulice má název Slepá. Dokazuje to cedule s názvem na domě Kouckých, značka na začátku ulice a oplocený porost lesa na jejím konci. Solidní domy a ploty předzahrádek mají mládí za sebou, stejně jako jejich obyvatelé. Nová je jen úzká asfaltová silnice s chodníky, která před lety nahradila širokou kameny vyspravovanou cestu lemovanou živořícím trávníkem. Místním se po ní stýská. Jejich auta se bezpečně vyhýbají jen vjetím na chodník.

Nina jde silnicí. Neriskuje chůzi po zvlněné dlažbě chodníku, která s oblibou podráží chodcům nohy.

Míjí dům vdovce Vlasty Horáčka, který se celé noci opíjí Netflixem, protože ve dne nemá čas. Sleduje a platí online filmy a seriály americké kalifornské společnosti, ovšem bez českého dabingu a titulků. To se brzo spraví, už příští rok, věří Vlasta. Zdá se, že mu Netflix vymazal z hlavy život. Kdyby místo toho četl, byl by vyspalý a vnímavější ke svému okolí.

Přes ulici je vila Bílých, klidné rodiny, o které není slyšet, a dům Vostrých, ten s novým kabátem, který by ovšem tady slušel každému domu.

Na kraji ulice žije paní Koucká se synem Edou, hotovým mamánkem. Je mu možná ke třicítce a pořád se drží matky.

Nina jde kolem hřbitova a parkoviště, které bývá o víkendech, kdy sem jezdí páníčkové z města venčit psy, plné. Přejde silnici a za novým asfaltovým hřištěm už začíná příměstský les.

Lesní cesta je plná zmrazků a zamrzlých louží. Teri odbíhá za potřebou stranou, nemusela se to učit. To potvrzuje, že na dědičnost – u psů i lidí – se dá sázet. Socialistické zásadě, že výchova a prostředí jsou důležitější, Nina nevěřila. Geny nepřevychováš!

Teri jde poslušně, z vodítka se neškube. Nina ji na volno nepouští, mohla by se zaběhnout, a to by jí vnučka María neodpustila. Je to vlastně její pejsek, i když s ním strávila jen jedno léto.

Vrací se kolem malého obchodu a znovu kvituje, že ho tady mají. Po sametové revoluci byl jako zakletý, zkrachovali v něm tři nájemci, uspěli až Vietnamci.

Mohl by nad ním viset nápis U STATEČNÉ VIETNAMKY. Mladá žena s dvěma malými dětmi má muže po nemocnicích, přesto obchod zvládá, a ještě se usmívá. Když u ní doma loni hořelo (bydlí v zadní části montovaného obchodu), uspořádaly místní děti sbírku. Děti, ne dospělí! Paní Nguyen Thi, pokud si Nina dobře přečetla jméno na dveřích, všem děkovala a plakala.

* * *

Vrací se domů a před vchodem najde velkou papírovou krabici s lístkem od Radka: Uklízel jsem půdu a tohle je tvoje.

V krabici jsou boty po Ondrovi, staré lyžáky a dětské časopisy.

Mohl to rovnou hodit do popelnice.

Ještě že kdysi nechal Jiří udělat druhý vchod! Bratr s jeho schválnostmi by ji možná nechával stát venku!

4

Zdá se, že dnes je vhodný den. V noci se teploty propadly k minus dvanácti, i ráno ukazuje teploměr skoro arktickou teplotu.

Kolikrát pomáhala Valentýně vynášet ráno peřiny na mráz!

Dětské zážitky se do ní obtiskly jako nesmazatelné tetování a provázejí ji, ať jsou dobré, nebo špatné. Ty s Valentýnou hřejí i v mrazu.

„Uteč, cácorko, pleteš se pod nohama!“

Nina odkládá vycházku s Teri (stejně je na ni velká zima) a odmetá ze zábradlí terasy sníh. Připravená k bohulibé činnosti vchází do hostinského pokoje a stahuje z vysoko nastlané postele přehoz. Vynáší ven deky a polštáře. Budou vymrzlé, navoněné středoevropským mrazem táhnoucím ze Sibiře, nachystané, až přijede Ondra.

Zvedá první deku a udiveně zírá na černošedý kráter, v jehož středu je cosi shnilého a páchnoucího.

Myš? Shnilá myš?

Ne, tohle vypadá jinak. Vezme ze stolku propisovačku, dloubne do odporného chuchvalce a narazí na něco tvrdého, na jádro nebo pecku.

„Ta Aida!“ vzdychne.

Bylo by dobré zbavit se viny, oklepat se z ní jako pes z vody, ale ví, že snacha Aida za nic nemůže. Je tisíce kilometrů daleko v Latinské Americe.

Snacha. To slovo jí zní podivně, skoro cize. Vyjadřuje pouto mezi dvěma nepokrevnými příbuznými, které může být láskyplné i komplikované. Jazyky si s názvem snacha pohrávají: v angličtině by měla dceru po právu, ve francouzštině nevlastní dceru; u nás je to prý vztah švagrovský.

Nina nezná původ slova snacha, ale kdyby písmeno ch nahradila písmenem h, byla by to dobrá definice vztahu.

Aida je snachou a Nina tchyní už dvanáct let. O hezký vzájemný vztah se snažit nemusely, šlo to samo. Po nevlastní dceři se jí stýská stejně jako po synovi.

„Avokáda nejlépe dozrávají zabalená na pár dní do novinového papíru,“ radila jí tehdy a její rada byla ověřená.

Nina radu zřejmě vylepšila: s novinovým papírem je vložila do peřin. Drahá avokáda, tvrdá jako kámen, kupovala určitě se vzpomínkou na Aidu.

Ale kdy? Před kolika týdny? Nebo snad měsíci?

Prohlíží péřové deky, jsou zničené, prožrané plísní a páchnou. Nedají se zachránit. Nina nemá sílu vypárat to, co z nich zbylo, peří nechat vyčistit a někomu vysvětlovat, proč!

Chce se jí brečet, cítí nervy na povrchu kůže.

Jde do komory pro velký igelitový pytel a nacpe do něj poničenou deku i se shnilotinou. Do dalšího pytle strčí druhou.

Vynáší pytle k popelnici a vztek jí podráží nohy víc než namrzlá dlažba.

Je k ničemu stejně jako ty deky. Jak mohla takhle zapomenout?

Ach Valentýno! Ještě, že jsi zásobila rodinu prachovým peřím na desítky let!

Trvá hodiny, než se zklidní a přesvědčí sama sebe, že se nic podstatného nestalo.

Že zapomenout může každý.

Na zábradlí terasy vydechují zbývající deky a polštáře nasáklý avokádový zápach.

5

V místní knihovně není takový výběr jako v té městské, ale Nině to nevadí. V dětství a mládí četla všechno, co jí padlo do ruky, co kdo doporučil, o čem vyšla recenze, půjčovala si a kupovala knihy současných i dávných autorů. Bála se, že nestačí přečíst všechno, že jí utečou nádherné příběhy, šťavnatá vyprávění, vykreslení dávných událostí, zajímavé myšlenky… Bála se, že přijde o největší potěšení. Vstupovala do nekonečné řeky literatury, která navazuje na to předcházející, čerpá z toho, je stejně nekonečná jako život.

V dospělosti si začala vybírat. Zvažovala, které knize věnuje svůj čas, a s náhodným čtenářským dobrodružstvím skončila. Literatura je nekonečná, ale člověk je smrtelný.

Při poslední návštěvě knihovny si vypůjčila doporučenou knihu Starý kraj od Dörte Hansenové, která se podle záložky drží v žebříčku bestsellerů časopisu Spiegel na předních místech už od vydání v roce 2015. Vychvalování na záložkách ale Nina příliš nevěří, patří k marketingu prodeje.

Přidala Hemingwayův Pohyblivý svátek a večer mu dala přednost.

Nostalgické vzpomínky skoro šedesátiletého Hemingwaye na Paříž dvacátých let minulého století jsou klidné a vyrovnané, ale je z nich cítit stesk po době plné síly a tvořivosti. Užil si život, slávu i peníze, a pak se na Kubě zastřelil.

Ano, literatura je nekonečná a člověk je smrtelný.

6

Ve čtyři hodiny odpoledne očekává podle telefonické domluvy s paní Vostrou příchod Gábiny. Vídá ji a zdá se jí milá, ale teď musí zjistit, jestli je doučování opravdu nutné. Dcera nemůže za prohnanost rodičů!

Gábina jde dál, Nina jí nabídne pantofle, ale ona odmítne. Doma prý chodí taky bosa a maminka tvrdí, že je to zdravé. Asi si plete tvrdou podlahu s nohám prospěšnou zahradou nebo pláží.

„Dobře, Gábinko, jak chcete.“

„Promiňte, ale nejsem tak stará, abyste mi musela vykat, a prosím, říkejte mi Gábino.“

Posadí se a prohlásí: „Tahle ulice je teda hustá.“

„Proč hustá?“

„No jsou tady samý starouši.“

To zní líp než teplouši, pomyslí si Nina a hned jí zatrne. Takový příměr…

Jsou to jen rýmující se slova!

Gábině je patnáct. Sedí proti ní v džínách, mikině a bosa. Má čistou pleť bez pupínků, jasné modré oči, světlé vlasy zapletené do copů a je osvěžujícím způsobem bezprostřední.

Přibíhá Teri, předními packami se jí opírá o holeně a ona ji nadšeně hladí.

Nina je chvíli nechá, a pak psa odežene.

„Tak čím začneme?“

„Čím chcete.“

„Dáme si malý diktát?“

Gábina rezignovaně kývne a řekne, že přišla z donucení, protože v týhle škole jsou nějak napřed. Gramatiku docela zvládá, ale podle učitelky se neumí vyjadřovat. Na doučování může chodit nanejvýš dvakrát týdně a ráda by opakovala jen to, co jí dělá těžkosti.

Vyndá z tašky kroužkový blok a propisovací tužku. Nina diktuje a písmo Gábiny se jí zdá podivné, není ani psací, ani tiskací, jako by písmena nevěděla, do které skupiny patří.

Prý tak ve škole píšou.

Diktát na shodu podmětu s přísudkem dopadá dobře až na několik dalších chyb.

„Když jde o předponu, píšeme je: ob-jet, v-jet. Všude jinde píšeme ě: běh, spěch. Ve slovech pěšky, pět apod. píšeme po pé taky ě,“ vysvětluje Nina.

Dostávají se ke skloňování zájmena já. Nina hledá příklady a Gábina je píše správně: ve třetím a šestém pádě mně, ve druhém a čtvrtém mě.

Položí tužku a dívá se do mobilu. Zdá se, že neposlouchá.

„Hledáš tam něco?“

„No, přišla mi zpráva.“

Ach jo, mobil. Je pro ni důležitý stejně jako vzduch.

Nina pochválí její hezké dlouhé vlasy a v duchu se diví rudě nalakovaným nehtům. Jak to, že to doma i ve škole dovolují? Za jejího mládí, no ovšem, v prvohorách, by z toho byl tvrdý postih.

Ninu zajímá, co Gábina čte.

„Zažila jsi někdy dobrodružství s knihou?“

Podívá se na ni jako na malomocnou: „S knihou? Bože!“

„Která kniha se ti tak líbila, že jsi na ni dlouho myslila? Nebo nečteš?“

„Moc ne.“

„Takže vůbec. Ale nemusíte ve škole vykazovat nějakou četbu?“

„Jo, měli bysme něco vykazovat. Vy teda máte slova!“

To Nina nekomentuje.

„Cos naposled četla?“

„Od Rowlingový Harryho Pottera.“

„Výborně. Ale nemůžeme si o něm povídat, protože já jsem ho nečetla. Ale chtěla bych si trochu přezkoušet, jestli rozumíš všemu, co čteš. Podívej, mám připravený text,“ přistrčí jí papír.

„Je to úryvek z knihy, kterou teď čtu. Jmenuje se Pohyblivý svátek. Napsal ji Ernest Hemingway. Znáš ho?“

„Slyšela jsem to jméno.“

„Vybrala jsem ti úryvek, který si pečlivě pročti. Je o spisovatelích. Budu se tě na ně ptát.“

Gábina sedí nad předloženým textem a mračí se. Co je v něm tak složité?

Nevzpomínám si, že by Gertruda Steinová za celé ty tři nebo čtyři roky, co jsme spolu byli dobří přátelé, byla kdy promluvila hezky o jediném spisovateli, který nenapsal něco příznivého o jejích věcech nebo neudělal něco, čím by trochu podpořil její kariéru, s výjimkou Ronalda Firbanka a později Scotta Fitzgeralda. Když jsem se s ní seznámil, nemluvila nikdy o Sherwoodu Andersonovi jako o spisovateli, zato však o něm horovala jako o člověku, o jeho velkých, krásných, žhavých italských očích a o jeho laskavosti a šarmu.

„Přečteno?“

Gábina pokrčí rameny.

„Odpověz ano, nebo ne.“

„Ano.“

„Mluvila Gertruda Steinová hezky o všech spisovatelích?“

„To teda ne.“

„Mluvila o vzhledu Sherwooda Andersona?“

„Myslím, že jo. O těch jeho očích.“

„A proč o něm nemluvila jako o spisovateli?“

„Že by se jí líbil?“

„Přečti si to znovu!“

Gábina se zadívá na text.

„Že ji nechválil?“ odpoví nejistě.

„Já tě za tvou odpověď chválím. A o kom mluvila hezky?“

„Proč to tak rozebíráme?“

„Abys věděla, co čteš. “

„No ta Gertruda mluvila hezky o těch dvou.“

„Ano, o Ronaldu Firbankovi a Scottovi Fitzgeraldovi. Gertruda Steinová byla americká spisovatelka a básnířka, která žila v první polovině dvacátého století v Paříži.“

„A byla asi namyšlená.“

„Tahle paní Steinová jako mladá hodně četla a měla strach, že jí nezbude nic k přečtení…“

Gábina zvedne obočí.

Nina nechá Gertrudu plavat, na Gábinu je to velké sousto.

„A vy čtete?“

„Bez knih bych byla hladová.“

„Fakt?“

Sledují pak spolu na internetu doporučenou četbu pro osmou a devátou třídu. Gábina ji zná, ale skoro nic nečetla. Nina vybírá dvě tři knihy a v duchu se diví doporučené Sofiině volbě od Williama Styrona. Předpoklad, že tenhle poměrně rozsáhlý psychologický román o otázce svědomí a viny z druhé světové války současní teenageři – pokud nečtou – zdolají, je stejný jako schopnost Niny složit bez přípravy zkoušku z integrálů. Pořád ale ještě věří, že i když dostali do ruky mobily a tablety, sotva se naučili číst a mnohdy i předtím, většina z nich s čtením neskončila.

„Proč myslíš, že čteme?“

„Kvůli pobavení. Teda někdo. Já bych se bavila jinak.“

„Tomu věřím. Kdyby to bylo jen pro zábavu, bylo by to nanic. Kniha by tě měla někam postrčit.“

Gábina se uchichtne: „Ze schodů.“

„Víš, mě fascinuje, jak odlišně lidi vnímají jednu a tu samou knihu, jak si z ní každý odnáší něco jiného. Líbí se mi ta individualita…“

Gábina si prohlíží stěny pokoje.

„Budu vám platit?“ ptá se.

„Ty ne, maminka. Tak se zase ozvi, číslo mobilu máš.“

Nina má první hodinu za sebou.

7

Ráno je růžové, dnes pocukrované vločkami sněhu za oknem a sotva postižitelnou radostí někde uvnitř. To Gábina, uvědomuje si Nina a podivuje se: chvíle setkání s ní mě osvěžila víc než Himálajský bylinný čaj.

Vstala s očekáváním hezkého dne: to se jí dlouho nestalo.

Zvonek. Kdo takhle brzy… Ne, teď nemá náladu na návštěvu. Teri se rozštěká a běží ke dveřím.

Za nimi stojí Vlasta Horáček. Jednou rukou se opírá o futro, vrtí hlavou a funí.

Ježaté obočí připomínající špatně posekanou starou trávu má ještě ježatější, blesky očí jsou schopné vypálit cejch.

„Už zase mi to připomněla,“ říká rozčileně. „Teď odjela.“

Vchází bez kabátu i dovolení a míří rovnou do kuchyně.

„Neudělala bys mi kafe?“

„Poslouchala jsem rádio,“ říká Nina v minulém čase, protože ví, že Vlastu neodmítne. Je to dobrý soused a kamarád, který v poslední době tak trochu pustne. Za života rázné a pořádné Jarky býval upravený a dbal na sebe, ale jak se zdá, dbala na něj hlavně ona. Dnes se sice kvůli dceři oholil, ale jeho kalhoty jsou podobné teplákům a triko u krku má užmoulané.

„Tak jo. Sedni si a povídej.“

Vaří kávu a on se svěřuje.

„Vyčetla mi, že mám v baráku nepořádek. Řekla bordel! A ona že na uklízení nemá čas. Je ráda, když mi vypere,“ uhodí pěstí do stolu.

Nina má chuť ho trochu zkrotit, ale v jeho zvýšeném hlase slyší i smutek a rezignaci.

Viděla jeho dceru Zuzanu včera, když přijela. Je jí čtyřicet, žije ve městě v paneláku, má tři dospívající děti a pohodlného muže. Do rodičovského domu se zahradou se přistěhovat nechce a nechtěla to ani po svatbě. Řekla, že by byla otrokem baráku. Jarku to tehdy moc mrzelo.

Možná má silný pud sebezáchovy, myslí si Nina, když ji vídá věšet otcovo prádlo nebo mýt schody.

Ne, není divu, že se na tátu zlobí. Vlasta utírá všechno kolem sebe látkovými kapesníky, které jsou pak k nevyprání. Na mytí podlah si sice koupil jakýsi parostroj, ale o koupelnu a záchod se stará asi stejně často jako nevěřící o betlémský oheň.

„A co Péťa?“ odvádí řeč a ptá se na vnuka. Je autista a Zuzana to s ním má těžké.

Vlasta mávne rukou. Na Péťovi mu moc záleží, ale teď má jiný akutní problém.

„Mám prej barák prodat, když nejsem schopnej ho udržet v čistotě. Ale zahrady si Zuzka nemusí ani všimnout!“

To je pravda, na zahradu je machr. Má vždycky posekáno, zaseto, vypleto, sklizeno. Miluje svoji zahradu a zvládá ji i s nočním Netflixem.

Nina mlčí. Jeho tlak na ni se zvyšuje s tím, jak na něj tlačí dcera.

„Nino, zamysli se nad tím. Podívej, jak by nám bylo,“ mávne rukou kolem sebe a tím myslí nejen společné pití kávy po ránu. Chce, aby se k němu nastěhovala. Nebo on k ní. Pak by svůj dům prodal rád.

Na manželku, která zemřela před pěti lety na rakovinu, vzpomíná stejně jako Nina. Navštěvovaly se a svěřovaly navzájem, ale znaly se až od Jarčina sňatku s Vlastou. Sousední dům tehdy koupil její otec, celoživotní zahraniční montér. Byl to odpustek za jeho nepřítomnost v době dceřina dětství.

U Horáčků bylo vždycky naklizeno. Na koberci nikdy ani smítko, nábytek se leskl Diavou a záclony měly přesně vyměřené sklady. Nikde se nepovalovala žádná věc, která by narušovala přísnou geometrii bytu, žádné rozkopané boty v předsíni, přes židli pohozený svetr nebo povalující se taška. Jako by se tam ani nežilo… Snad proto je Vlastův nepořádek jaksi lidštější!

Jarčina smrt ho vykolejila a on dlouho nevěděl, kudy se dát. Byl nešťastný ze samoty, frustrovaný z neschopnosti udržet řád, na který si zvykl, a současně toužil po pohodě a brlohu, jak říká. Neumí být sám.

Měla by být vděčná za jeho zájem, mnoho žen si stěžuje na samotu a vitálního Vlastu by bralo všemi deseti. Ale už by nebyla nezávislá, podřídila by mu svůj život. Ztratila by svobodu. Dnes si jí považuje, i když tehdy o ni nestála a získala ji zvlášť trýznivým způsobem.

Už dávno se nevymlouvá na smutek ze smrti Jiřího.

„Rozumím tomu, vyřešily by se všechny tvoje problémy. Ale já znovu říkám ne. Jsi hodný, jsi ochotný a známe se tolik let, ale vystačím si sama.“

Je zklamaný. Dopíjí kávu a vzdychne: „Když myslíš.“

Nina ho trochu lituje. Možná i kvůli skleslosti, která se liší od energie, s níž k ní přišel.

„Abych nezapomněla, máš u mě vroubek! Namluvil jsi naší nové sousedce paní Vostré, že jsem ta pravá na doučování její dcery. Jak tě mohlo napadnout, že s tím budu souhlasit?“

„Vypadala tak nešťastně a ty jsi na češtinu expert.“

„Jsem jenom knihovnice, češtinu jsem nestudovala. V důchodu jsem chvíli, víš, že jsem přesluhovala. Pěkně jsi mi zavařil. A zlobím se, měl ses mě nejdřív zeptat.“

„Ale vzala jsi to, ne?“

„Byla neodbytná.“

A já zvědavá, chce se jí říct. Ale nemá to smysl, Vlasta v ní vidí to, co není.

Ona je jen životem zklamaná ženská. Neumí se vyrovnat s minulostí, hodit ji za hlavu jako střevíc o Štědrém večeru.

Chvíli počká, a pak mu připomene, že musí jít s Teri ven.

Neochotně se zvedne a ona za ním ráda zavře dveře.

Když se vrací z procházky, je Vlasta před domem. Otočí se, neznatelně kývne a zajde dovnitř. Je dotčený.

8

Gábina stojí u kabinetu třídní učitelky a její slova na ni dopadají jako lepkavý večerní hmyz, který se nedá setřást. Učitelka je usměvavá a mladá a podle všeho i oblíbená. Má o ni péči, zastavila ji už podruhé, ale je součástí téhle školy, místa, kam Gábina nechtěla a kam ji přesunuli bez ptaní.

„Samozřejmě, že měnit školu v pololetí deváté třídy není běžné,“ říká učitelka. „Rodiče k tomu museli mít pádný důvod. Ale neboj se, zvykneš si rychle. Určitě sis všimla, že devátá C je výborný semknutý kolektiv.“

Tak semknutý, že přistěhovalce neberou, pomyslí si Gábina. A taky to, že o ně nestojí. Stejně je pořád jednou nohou v minulé škole, tady se ani po týdnech necítí dobře. Píše si s Kamilou a Hankou, s kamarádkami od první třídy, večer vedou dlouhé hovory, po kterých má chuť se někam schovat a nikdy nevylézt. Holky chodí do obchoďáku, spí jedna u druhé, a pokud se učí, tak spolu. A ona trčí tady!

„Maminka se zdála být nadšená. Říkala, že jedním z důvodů vašeho stěhování je i nový dům. Je to určitě změna oproti bydlení v paneláku.“

„Musím ale dojíždět.“

„Bude to dobré,“ dotkne se učitelka rukou jejího ramene, „koneckonců setrváš u nás jen pár měsíců a přemístíš se o školu dál.“

Zvedne Gábině bradu a povzbudivě se na ni usměje. „Tak už jdi.“

Po vyučování spěchá školní chodbou, chce mít za sebou všechno, co se školou souvisí: rádoby vtipné poznámky kluků, zvědavé pohledy holek i trapně útěšná slova třídní. Seběhne po schodech do šatny, obouvá se do kozaček, když ji někdo zatahá za rukáv: „Hele, nechceš jít s námi?“

Zdenka, sousedka z lavice. Vedle ní stojí i Dana a vyčkává. Dá se s nimi mluvit, ale Gábina je ostražitá. Taťkova vemlouvavá slova o uvážlivém výběru nových přátel jí zazvoní v hlavě jako nepříjemný půlnoční budík.

„Musím na autobus, sorry. Někdy jindy,“ usměje se, aby zmírnila odmítnutí.

Jestli není pitomá! Ona taťku poslouchá, ale on ji ne!

Vyběhne ze školy a najednou už nepospíchá. Autobus jede za půl hodiny, na obědy se nepřihlásila a má tedy dost času.

Město ještě nezná, mohla ho poznat se spolužačkami… Někdy jindy řekla jim, ale možná nikdy. Stačí, že zná cestu na autobus.

Pod nohama jí taje sníh a mění se v břečku, nesmělé zimní slunce se schovává za mraky, všechno vypadá šedivě a zastřeně.

Jak jí to mohli udělat? A ještě v pololetí deváté třídy, kterou ve své škole nemohla dochodit! Pochopila důvody stěhování: taťka se nějak nepohodl v práci a najednou mluvil o neopakující se a zásadní příležitosti, jakou je výhodná koupě domu a možnost vést svou realitní kancelář v tomhle městě.

Podle něj to je příležitost i pro Gábinu, protože místní gymnázium patří k nejlepším v republice. Jiná škola pro ni nepřichází v úvahu. A maminka řekla, že gympl je vzhledem k její nevyhraněnosti ideální volbou.

Nevyhraněnost a ideální volba jsou největší lži, jaké kdy Gábina slyšela. Má svůj velký vyhraněný zájem a oni to vědí. Ale nedbají. Je to prý dětský rozmar bez perspektivy. Ideální volba je jejich volba. Jsou to nejsobečtější rodiče na světě! A aby si to úspěšné přijetí na gympl pojistili, dohodili jí doučování češtiny. V její škole by to nepotřebovala, ale možná by i tam máma sehnala nějakou doučovací babču. Máma ji určitě přinutila, to jí jde perfektně.

Moc si přála, aby na přihlášce na střední školu stála na prvním místě škola v Humpolci. Ale táta tam napsal gympl a jako druhou školu zase gympl, ten ve vedlejším městě. A sám s přihláškou došel na poštu.

Zvedne oči od uklouzaného chodníku a zjistí, že je v neznámé ulicí. Zamyslela se a zabloudila, stojí u trafiky. Za jejím sklem vidí titulní stranu časopisu – musí ukročit trochu stranou, aby se zbavila nepříjemného lesku skla a potvrdila si to, co tuší – směje se na ni čuvač. Jeho laskavé hnědé oči se dívají s porozuměním a ona v nich čte, že se nemá bát, že všechno nějak dopadne. Má v tu chvíli chuť zabořit tvář do jeho bílé huňaté srsti, přitisknout se k velkému klidnému tělu a najít v něm útěchu. Tenhle pes umí ochránit své lidi i dům, je to kamarád do nepohody. Objevil se tady jen pro ni.

Přistoupí k okénku stánku a koupí si časopis s čuvačem. Při placení se zeptá na autobusovou zastávku a dozví se, že je nedaleko, u obchodu s klobouky a látkami. Nebloudí a autobus pohodlně stihne.

9

Skype je pro Ninu nejlepším vynálezem poslední doby. Překonává vzdálenosti, pomáhá v odloučení, udržuje vztahy… a přitom stačí zapnout počítač a být ve správný čas na správném místě. Život bez Skypu si neumí představit. Strádala by, ubývala jako měsíc.

Je šťastná za možnost vidět a slyšet Ondru a jeho rodinu. Mluví s nimi jednou dvakrát týdně podle potřeby v přibližně stejnou dobu, kdy přijdou z práce. Nejlepší setkávání bývají o víkendech, v denní době příjemné pro obě strany, ale těch je kupodivu pomálu. Ve všední den musí být Nina dlouho vzhůru, ale nikdy neodřekne, domluvený hovor nezruší.

I dnes ji ukolébává pozdní doba, ale ještě nemůže jít spát, čeká na signál Skypu.

Když ho slyší a za chvíli vidí i vzdálenou rodinu syna, zapomene na ospalost.

„Babi, babi, kdybys tam byla!“

Vnučka María je krásná po mámě Aidě. Zdědila černé kudrnaté vlasy a zářivé oči, má nepřehlédnutelný temperament. Snad se u ní časem objeví i Ondrova rozvážnost. Vypravuje o víkendu u moře, o skokanech, kteří přeplavali vřící příboj a šplhali na příkrou skálu. Poslední skočil skoro z vrcholu. Půlhodinové představení ji nadchlo.

Nina si na ně taky vzpomíná. Na vysoké skále stála reflektory osvětlená kaplička, u které se každý skokan pomodlil, než skočil. Chvíle soustředění a čekání na vhodnou vlnu dole pod nimi, znamení zvednutou rukou a skok dolů po hlavě.

„A babi, ta malá holka byla stará jako já a taky skákala! Vylezla po tý příkrý skále a pak skočila…“

María má díky tátovi pěknou češtinu a skoro bez přízvuku.

„Snad bys to taky nechtěla zkoušet!“

„Jo. Víš, jak jsem skákala na koupališti…“

„Po nohou a z okraje bazénu.“

„Babi, ty všechno zkazíš!“

„Beru to zpátky! Skákala jsi moc hezky.“

„A co dělá Teri?“

„Podívej,“ zvedne Nina psa ke kameře počítače a nakáže mu: „Štěkni!“

„Babi a má dost granulí?“