KALIBR

Angela Marsonsová

Uloupené dívky

Případy Kim Stoneové

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

STOLEN ONES

Copyright © Angela Marsons, 2021

First published in Great Britain in 2021 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2024

978-80-242-9975-4

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 76

Kapitola 77

Kapitola 78

Kapitola 79

Kapitola 80

Kapitola 81

Kapitola 82

Kapitola 83

Kapitola 84

Kapitola 85

Kapitola 86

Kapitola 87

Kapitola 88

P O D Ě K O V Á N Í

Tuto knihu věnuji Claire Bordové.

Je to ta nejzapálenější, nejnápomocnější

a nejoddanější redaktorka na světě, a ještě mnohem víc.

Prolog

Dveře se otevřou a já na ně zůstanu koukat. Proč se po takové době najednou otevřely?

Popadnu hnědého méďu a pevně ho obejmu.

Přijde sem někdo? Přijde si pro mě? Kam mě odveze tentokrát?

Nevím, co cítím.

Tak dlouho jsem čekala, až se ty dveře otevřou, ale teď se mi obrací žaludek, jako když jsme jednou psali písemku z matiky a já se neučila.

„To ne… to ne… to ne…“ šeptám a couvnu. Nerozumím tomu.

Méďovo ucho mám hned u pusy. Podlehnu pokušení a zakousnu se do něj. Hned ho zase vyplivnu. Hračky strkají do pusy jen malé holčičky.

Vezmu z toaletního stolku kartáč na vlasy. Leží vedle skleněné truhličky na šperky, ve které mám uložené svoje nejcennější poklady: třpytivý náramek a stříbrný řetízek. Jsou nové a já je moc ráda vyndávám, hladím a pak vracím zpátky.

Za truhličkou mám zastrčený deník s nejpěknějším obrázkem barbíny navrchu. Nikdy předtím v životě jsem nic tak krásného neměla.

Otočím se ke dveřím zády a sklouznu pohledem ke druhému konci toaletního stolku. Leží tam trojúhelníkový obal od sendviče, co jsem měla k obědu. Zapadl do něj ohryzek jablka. K snídani bývá něco teplého, k obědu sendvič, brambůrky a ovoce, k svačině sušenky nebo krekry.

Zůstávám zády ke dveřím a přejdu k psacímu stolu v rohu. Učebnice mám otevřené. V úterý odpoledne dvouhodinovka čtení. Každé úterý odpoledne.

Sundám z konce tužky jahodu a místo ní nasadím chlupatý hrozen. Je fialový, mám ho nejradši. Taky dárek. Hrozně moc se mi líbí.

Zakoukám se do učebnic, ale nemůžu se soustředit. Mimoděk začnu fialový hrozen okusovat a na jazyk se mi přilepí chlupatá vlákna.

Seškrábu je a dlaně si otřu o džíny.

Fuj.

Přejdu do koupelny a opláchnu si ruce pod směšovací baterií. Třeba budou dveře už zavřené, až se vrátím.

Když si osuším ruce, ručník poskládám. Ani nevím proč. Koupelnu nikdo jiný nepoužívá.

Je moje. Jen moje.

Můj záchod, moje vana, moje sprcha, moje umyvadlo. Moje skříň plná nového oblečení. Moje postel, větší než pro jednoho, ale menší než mámina.

Na stěně nad psacím stolem je přidělaná moje vlastní televize. Vidím na ni z postele i z měkkého polstrovaného křesla u dveří.

Pořád nechápu, co se děje.

Zadívám se do kamery v nejvzdálenějším rohu pokoje. Koukám na ni a čekám nějakou odpověď.

Žádná nepřichází.

Za dveřmi vidím trávu, keře, stromy. Natáhnu krk, abych viděla líp, abych si prohlédla, co ještě tam venku je.

Nic se nestane.

Popojdu blíž, hnědého méďu mám samozřejmě s sebou.

Ještě krok. A najednou jsem tam. V otevřených dveřích.

Mám jenom jednu otázku.

Co mám udělat teď?

Kapitola 1

„Kdes byl ty, když unesli Melody Jonesovou?“ zeptala se Kim a vypnula v Bryantově autě rádio. Matčinu prosbu o nové informace slyšela už v ranních zprávách. Od únosu sedmileté holčičky uplynulo právě dvacet pět let a Kim plně soucítila s rodinou, která se stále ještě nedočkala rozřešení.

„Hmm… před pětadvaceti lety jsem byl mladý fešný policista těsně před třicítkou. Měl jsem překrásnou snoubenku a vedl zcela spokojený život.“

„A já jsem zrovna odešla od páté pěstounské rodiny,“ řekla Kim.

„Krucinál, šéfko, teď si připadám starej,“ postěžoval si a zajel na parkoviště halesowenské policejní stanice.

Na žádnou z jejích náhradních rodin se nikdy neptal. Věděl totiž, že by se mu nejspíš stejně nesvěřila.

Vystoupila z auta, ale nespěchala do budovy jako obvykle.

Bryant se na ni tázavě zadíval.

„Běž nahoru – já přijdu za minutku.“

Pokrčil rameny a zamířil dovnitř.

Ona se opřela o zeď a vyndala telefon. Hned ráno vypnula zvuk, ani ne tak proto, že byli pořídit výpověď ohledně jednoho napadení, ale proto, že každý den se mobil dvakrát rozezvonil nevyžádaným hovorem. Nerada před kýmkoli z týmu něco skrývala, ale zrovna Bryanta by hodně znepokojilo, že se ji snaží kontaktovat jistá sociopatická psychiatrička. Alexandra Thorneová se jí z vězení pokusila poprvé dovolat už skoro před týdnem a ona hovor pokaždé odmítla. Zatím.

Racionální část jejího mozku by zajímalo, která část její psýché to slůvko na konec úvahy doplnila. Bez něj by to byla rozhodná, definitivní, rezolutní myšlenka. To slovo však zanechalo v její mysli otazník.

Ta ženská jí určitě nechce říct nic, co by chtěla slyšet. Jenomže…

K čertu s těmi jednoslovnými provokatéry, co se jí pořád vnucují.

Každý, kdo ji zná, by mohl dosvědčit, že jakýkoli kontakt s tou sociopatkou ohrožuje její duševní i fyzické zdraví. Doktorka Alexandra Thorneová byla nejinteligentnější člověk, jakého Kim znala. A taky ta nejďábelštější, nejbezcitnější, nejamorálnější a nejodpornější lidská zrůda, s jakou kdy měla tu pochybnou čest.

Kim sice disponovala obdivuhodnými obrannými mechanismy, jenomže Alex ji uměla prokouknout, jako by měla místo očí rentgen. Každé slabé místo, které Kim před všemi ostatními dovedla skrýt, dokázala Alex vyčenichat jako policejní pes. A považovala za své životní poslání všechny tyhle slabiny najít a odhalit.

Ano, fascinace byla vzájemná, to Kim uznávala. Chladná nezúčastněnost, s níž si ta žena pro své vlastní zvrhlé cíle pohrávala s lidskými životy a city, ji odpuzovala, ale zároveň v ní probouzela zvědavost.

Z obou dosavadních střetů s ní vyvázla Kim celá.

Klidně by se vsadila, že napotřetí už by takové štěstí mít nemusela.

Kapitola 2

„Fajn, dětičky, co je nového?“ zeptala se Kim, když vstoupila do vyšetřovny. S radostí zaznamenala, že čerstvá káva už se vaří. Bryant využil svůj náskok dobře.

„Prokuratura nám schválila žalobu na Lestera Baggota,“ oznámila Stacey a zapumpovala pěstí.

„Skvělá zpráva,“ řekla Kim a posadila se na krajíček volného stolu.

Lester Baggot týral svoji ženu pět let, aspoň pokud věděli. Byla to už zaběhnutá rutina. Dostali hlášení o výtržnosti na dané adrese. Přijeli tam, dvojici od sebe oddělili, prosili Louise, aby podala žalobu, ona odmítla, načež tam za pár týdnů vyrazili znova a celý proces se opakoval.

Před čtyřmi dny večer odvezli Louise do nemocnice se dvěma zlomeninami a těžkým otřesem mozku. To už o žalobě sama rozhodnout nemohla. Kim jen doufala, že využije příležitosti a začne znova, bez násilnického manžela.

„Penne?“

„S tím můžu těžko soupeřit,“ usmál se na kolegyni. „Já jsem takové štěstí neměl. Pořád jsem nenašel nikoho, kdo by odpovídal popisu Caspera.“

Seržant vyšetřoval sérii krádeží aut na sídlišti Blakemore. Na zločinecké poměry byl pachatel vlastně tak trochu džentlmen. V noci se vloupal do domu, našel klíčky od auta, to pak ukradl, aniž by nadělal nepořádek nebo někoho vzbudil, a pak zmizel tak, že ho nezachytila žádná kamera. Penn mu přezdíval podle přátelského ducha.

„Mám tu ukradenou toyotu na kameře, jak ve tři patnáct ráno projíždí kolem něčí předzahrádky, ale dál už nic.“

Bylo to páté auto, které se na sídlišti tenhle měsíc ztratilo.

„Zažádal jsem, aby na příjezdech i výjezdech ze sídliště umístili mobilní kamery.“

Kim souhlasně přikývla a posté se zamyslela, v jakém světě by mohli žít, kdyby zločinci dali svou inteligenci a šikovnost do služeb dobra.

„OK, hlavně ať jednu dají na…“

Zarazila se, protože Bryantovi zazvonil telefon.

Chvíli poslouchal a pak ho podal jí.

„To je pro vás. Jack.“

Copak na její telefon už nikdo nevolá? Prochází veškerá komunikace přes jejího kolegu?

Natáhla se k přístroji a zapnula reproduktor.

„Mluvte, Jacku,“ vyzvala seržanta z recepce.

„Mám tady dalšího,“ oznámil unaveně.

Kim zaúpěla. Vysvětlení nepotřebovala. S každým výročím se vyrojili cvoci. Čím větší prostor dostal případ v médiích, tím víc lidí se jim chodilo doznat, a v uplynulých dvou dnech se tři muži a jedna žena přišli přiznat k únosu Melody Jonesové. Ten poslední si to špatně propočítal a neuměl Pennovi vysvětlit, jak se mu takový husarský kousek povedl, když mu tenkrát bylo teprve dva a půl roku.

Kim se rozhlédla po místnosti. „Fajn, jestli dobře počítám, je teď na řadě Stacey…“

„On chce jedině vás, paní inspektorko. Prý si ho určitě budete chtít vyslechnout.“

Kim celá ztuhla. Jestli něco nesnášela víc než cvoky, kteří plýtvali jejich časem, byli to cvoci, kteří za každou cenu chtěli plýtvat konkrétně jejím.

„Dobře, Jacku, posaďte ho do jedničky. Za chvíli tam zajdu.“

Bryant jí nalil do hrnku silnou černou kávu. „To ji zklidní,“ pronesl k ostatním.

„Leda ve snu,“ odvětila a pití si od něj vzala.

Měla sto chutí nechat návštěvníka čekat, ale dokud si páté doznání nevyslechne a nevyvrátí ho, nemohla se pustit do ničeho jiného.

Když s kafem v ruce scházela ze schodů, zvažovala, jak moc mu to za maření jejich času vytmaví.

Otevřela dveře, vešla a okamžitě skryla údiv.

To, že podle vzhledu nemůžete nikoho soudit, pro ni nebyla žádná novinka. Neexistuje vzorová fotografie, jak vypadá kriminálník, vrah, pedofil nebo duševně nemocný člověk. Ale přestože to věděla, nepřipadal jí muž, který před ní stál, jako ani jedno z toho.

Hádala mu tak pětapadesát. Prošedivělé vlasy měl úpravně ostříhané, rámovaly přitažlivý, opálený obličej.

Světle modrá košile kvalitní značky mu dokonale seděla, měl ji zastrčenou do černých kalhot s páskem. Byl o nějakých pět centimetrů vyšší než ona se svým metrem pětasedmdesát a podle všeho měl sportovní postavu.

„Steven Harte,“ představil se a podal jí ruku, jako by se potkali na nějaké konferenci.

Nepotřásla si s ním, jen si sedla.

„Posaďte se, prosím, pane Harte, a povězte mi, co údajně víte o únosu Melody Jonesové.“

„Údajně?“ opáčil podmračeně, když si sedal.

„Jste tenhle týden už pátý, tak odpusťte, že jsem nedůvěřivá.“

Mračil se dál.

„Proč by se ale někdo přiznával k něčemu, co neudělal?“

„No právě, pane Harte, proč?“

„Já jsem nepřišel učinit falešné doznání, detektive inspektorko Stoneová. Mám informace, které vás dovedou přímo k ní.“

Jeho hlas zněl klidně a mírně, jen trochu překvapeně, že o jeho slovech někdo pochybuje.

Kim vždycky chtěla proniknout do toho, co lidi motivuje k jejich jednání. Selský rozum jí říkal, že má před sebou lháře, stejně jako v předchozích čtyřech případech, ačkoli aspoň netvrdil, že dívenku unesl osobně.

Před ním tu měli pětašedesátiletého muže, který se chodil přiznat ke každému závažnému zločinu. Ten další prokazatelně trpěl bludy, třetí byla žena a vyklubala se z ní reportérka z Berkshiru, která se snažila o případu něco zjistit pro chystaný článek, a čtvrtý byl Pennův geniální matematik, který naštval někoho z konkurenčního gangu a došel k názoru, že než dotyčný vychladne, bude on sám v největším bezpečí na policejní stanici.

Všechna tahle doznání vyvrátili, a jakmile Kim pochopila, co je ke lži vedlo, zdvořile se s nimi rozloučili.

Totéž teď chtěla od tohohle chlápka, než ho odsud vyprovodí.

„Který den Melody Jonesovou unesli?“

„Šestnáctého srpna 1996.“

„V kolik hodin?“

„Ve tři.“

„Odkud?“ zeptala se Kim.

Nepotřebovala si jeho odpovědi ověřit ve spisu. Znala je nazpaměť.

„Z dětského hřiště na okraji sídliště Hollytree.“

„A co měla na sobě?“

Muž zavřel oči. Rty mu zvlnilo pousmání, jako by si vybavil nějakou hezkou vzpomínku. Kim ucítila, jak se jí žaludek zkroutil odporem.

„Růžové legínky, té délce se myslím říká capri. S modrými puntíky. Tílko mělo duhové proužky. Ten den bylo horko.“ Zamračil se. „Nikdo ji nenamazal opalovacím krémem.“

Kim jeho nesouhlasný tón ignorovala a soustředila se na odpovědi. Zatím byly všechny správné. A taky dostupné z veřejných zdrojů. Nezmínil se o stříbrném řetízkovém náramku se srdíčkem, který měla na zápěstí. Dostala ho od babičky, na srdíčku byly vyryté její iniciály. Tenhle detail nezveřejnili.

„Řekněte mi něco, co jste nemohl najít v těch tisících novinových článků, které o tom psaly.“

S úsměvem začal na stůl prstem kreslit pomyslné kruhy.

„Copak to by byla nějaká zábava?“

Vyhýbavá reakce.

Kim se zklidnil tep, protože jeho motivace už jí začínala být jasná. Na chviličku ji ošálil tím, jak snadno a přesně si vybavoval podrobnosti, ale když nedokázal přijít s něčím navíc, projevil se jenom jako další magor. Dobře oblečený, příjemného vzhledu, ale všichni magoři nejsou z Hollytree. Sama tam strávila prvních šest let života.

„Nakonec se všechno dozvíte, inspektorko, ale podmínky určím já.“

„Žádné podmínky nejsou, pane Harte, leda byste mě chtěl dovést k tělu. Vy můžete řídit, já budu kopat.“

Usmál se. „Dočkejte času. Zrovna teď vás čeká naléhavější problém a…“

„Myslím, že už jste mě připravil o dost času, pane Harte,“ prohlásila a odsunula se od stolu. „Už chápu, co vás k doznání vedlo. Chcete si zahrávat s policií. Chcete si na utrpení jedné rodiny nahonit slávu a čekáte, že vám s tím pomůžeme pod falešnou nadějí, že konečně najdeme Melodyino tělo.“

Opět se shovívavě usmál, ale neřekl nic.

„Nevím, proč tenhle druh pozornosti potřebujete, pane Harte, ale tady ho nedostanete.“

Zamířila ke dveřím, otevřela je, ale ještě se otočila.

„Seržant z recepce vás vyprovodí.“

Rozezleně vypochodovala po schodech nahoru. Tenhle otrapa ji dopálil ještě víc než ti předchozí. Chtěl jenom získat pozornost policie a vtáhnout ji do nějaké zvrhlé hry.

„Namouduši, Bryante, příštího si bereš ty,“ zavrčela, když vešla do vyšetřovny.

„Pssst…“ sykl a zesílil policejní rádio.

Byli k němu otočení všichni tři.

„Ztratila se další, šéfko,“ řekl Penn.

„Další…?“

„Holčička, šéfko,“ vysvětlil Bryant. „Unesli ji z družiny v Nethertonu. Je jí osm.“

Kim zůstala stát jako solný sloup. Každá buňka v jejím těle se proměnila v led.

Zrovna teď vás čeká naléhavější problém.

„Do háje,“ vyhrkla a vyběhla z místnosti.

Mluvil snad Steven Harte o tomhle? Ale jak by to mohl sakra vědět?

„Do hajzlu,“ zanadávala a letěla po schodech, jak nejrychleji uměla.

Na konci chodby vyťukala kód a prohnala se kolem udiveného Jacka. Málem automatické dveře prorazila, místo aby počkala, až se otevřou.

Nemohl ještě být daleko. Odešla od něj před pár minutami.

Přelétla pohledem parkoviště. Nikdo nenastupoval do auta a žádné ani nečekalo na výjezdu.

Krucinál. Ani nevěděla, jestli nepřišel pěšky.

V tuhle chvíli Kim netušila, jestli zrovna nemluvila s vrahem, ale moc ji zajímalo, jak se mu podařilo předpovědět zmizení další holčičky nebo co tou svojí věšteckou poznámkou myslel.

Vběhla zpátky dovnitř.

„Jacku, neviděl jste, kterým směrem odešel?“

„Kdo?“

„Ten chlap, co jste ho před chvílí vedl do výslechovky. Kterým směrem odešel?“

„Žádným.“

„Jak jako žádným?“ vyštěkla.

„On neodešel.“

„Jacku, nezkoušejte moji…“

Kývl k chodbě. „Pořád tam je. Říkal, že se za minutku vrátíte.“

Úlevu vzápětí vystřídala zloba. Na co si to ten chlap hraje? Jak to sakra věděl?

Zklidnila dech a teprve pak vstoupila do výslechové místnosti. Instinkt jí právě teď velel vlítnout dovnitř a přirazit ho ke zdi. Chviličku počkala, než vychladne. Než dá věci do pohybu, musí to mít pořádně rozmyšlené. Zatím ještě nic nepřiznal. Jeho pečlivě formulovaná vyjádření se nedala ani v nejmenším považovat za doznání k jakémukoli trestnému činu.

Nemohla ho označit ani za podezřelého či svědka. Přinejlepším byl občan, který jim chce pomoct s vyšetřováním.

Na tuhle myšlenku se upnula, když vstoupila.

„Jak to tak vypadá, pane Harte, jste jasnovidec. Buď to, anebo jste nějak zapojený do únosu děvčátka, ke kterému během dneška došlo.“

Pokrčil rameny a věnoval jí to pousmání, které v ní budilo touhu jednu mu vlepit.

„Nechcete mi prozradit, kde je?“ zeptala se a probodla ho přísným pohledem.

„S největší radostí vám povím všechno, co vím. Když splníte moje podmínky.“

„Jaké to jsou?“ Snažila se ovládnout tón hlasu. Pořád neměla ponětí, s kým má tu čest. Jestli se vtipálkem, který se náhodně trefil, nebo s únoscem a vrahem.

„To vám sdělím, až se vrátíte.“

„Odkud?“ zeptala se Kim.

„No, předpokládám, že se musíte dostavit na místo činu. Sepsat výpovědi, vyslechnout svědky, takové ty policejní věci. Můžete jít,“ pronesl přezíravě.

Kim udržela vztek nad jeho povýšeným chováním za zuby. Sakrapráce. Přesně tam teď potřebovala být.

„Nebojte, nikam vám neuteču,“ řekl a opřel se. „Jistě si mě dokážete pohlídat,“ dodal a pokývl ke kameře uhnízděné v rohu.

„Na co si to sakra hrajete, pane Harte?“ zeptala se. Už ale cítila, jak ji to táhne k místu zmizení.

Založil si ruce za hlavu. „Ve vaší nepřítomnosti mi tu nebude nic scházet. Stačí, když mi Jack přinese šálek silného čaje s jednou lžičkou cukru.“

Kim si málokdy, pokud vůbec, absolutně nevěděla s někým rady, ale v tuhle chvíli musela postupovat zvlášť obezřetně. Pokud přece jen měl informace o zmizení Melody Jonesové nebo děvčátka, o kterém se zrovna doslechli, musela kolem něj našlapovat po špičkách.

Odsunula se od stolu.

„Odcházím, pane Harte. Pokud o tomto únosu něco víte a odejdete odsud, najdu vás a obviním ze zatajování důkazů. Pokud nemáte v úmyslu vyšetřování pomoci, nebo ho dokonce budete mařit, postarám se, abyste byl potrestán v maximálním rozsahu, jaký zákon umožňuje.“

„Dramatický projev, inspektorko, ale zcela zbytečný. Až se vrátíte, budu tady. Už se těším.“

Kim ho naposledy sjela pohledem a potom s rukama sevřenýma v pěst hluboko v kapsách odešla.

Neřekl nic, co by postačovalo k jeho zatčení. Kdyby bylo trestné chovat se jako povýšený, otravný blbec, už by seděl v cele, ale takové chování bohužel trestné nebylo.

„Zapněte tenhle počítač,“ zavelela na vyšetřovně a ukázala na PC, které stálo na volném stolu.

Tři páry očí se na ni tázavě zadívaly. Nejspíš se všichni divili, proč už není na cestě do Nethertonu.

Bryant vstal. „Šéfko, nemyslíte, že bychom měli vyrazit na…“

„Vím moc dobře, kde máme být,“ odsekla a kývla na Stacey, ať splní pokyn.

Stacey se zvedla od svého stolu a přihlásila se do počítače.

„Výslechovka jedna,“ řekla Kim.

Stačilo párkrát ťuknout do klávesnice a už se dívala na něj osobně.

„Představuju vám Stevena Hartea,“ pronesla ke zbytku týmu. Všichni se přisunuli blíž, aby líp viděli. „Našeho nejnovějšího cvoka, který nakonec možná zas takový cvok není.“

„Myslíte, že o Melody Jonesové něco ví?“ zeptal se Penn.

„Tvrdí, že ví, a taky naznačil, že něco ví o té dnešní ztracené holčičce.“

„A to přišel dobrovolně?“ podotkla Stacey pochybovačně.

„Nejenže přišel, ale vůbec nespěchá s odchodem,“ odpověděla. V tu chvíli do výslechovky vstoupil Jack a postavil na stůl kelímek s čajem.

„Ale proč?“ zeptal se Bryant.

„Přesně to chci vědět,“ řekla a obrátila se k týmu.

„Stace, chci o Stevenu Harteovi všechno vědět, a ty, Penne, ho nahrávej a nespouštěj z očí, i kdyby sis je měl vykoukat. Při sebemenším náznaku, že se chystá k odchodu, ho zdržíš nebo se na něj pověsíš, jasné?“

„Jasné, šéfko,“ řekl a posadil se.

„Bryante, my vyrážíme do Nethertonu,“ dodala a vzala si sako.

Ještě naposledy se podívala na postavičku na monitoru počítače.

Jako by její pozornost vycítila, zvedla ruku a zamávala jí do kamery.

Kapitola 3

Alexandra Thorneová toho dne už podruhé položila sluchátko a snažila se nedat na sobě znát podráždění. Tenhle týden by jí žádná silná emoce neprospěla.

Pokud chtěla dostat, co chce, musela dál hrát divadlo, které ji vysilovalo už čtyři a půl roku.

Proč ale ta zatracená ženská ten telefon nezvedne? čílila se v duchu, když mířila zpátky do své cely.

Ať naplánovala svůj další tah sebepečlivěji, inspektorka Stoneová jí do toho jako vždycky hodila vidle.

Dokonale si načasovala, kdy se na ni obrátí, aby to zapadalo do jejího plánu. Počítala s tím, že inspektorku přemůže zvědavost a telefon jí zvedne, ale tentokrát zjevně hodlala dělat drahoty.

Policistka netušila, k jaké informaci se Alexandra dostala. Jen na to pomyslela, musela se usmát. Věděla něco, co může té druhé úplně změnit život. A podělí se s ní o to. Za jistou cenu.

Čas, který do plánu investovala, se vyplatil nad veškeré pomyšlení. Dozvěděla se víc, než v kolik doufala, a teď nastal čas tuhle páku nasadit. Zbývalo už jen, aby jí Stoneová vzala telefon, a všechno poběží jako na drátkách.

„K čertu s tebou, že to takhle zbytečně komplikuješ,“ zamumlala si pro sebe a vešla do své cely.

Její věrná a ochotná spolubydlící ležela na posteli a četla si ohmataný román od Jackie Collinsové.

Emma Mitchellová jí posledních osmnáct měsíců sloužila jako neocenitelný zdroj informací.

Emma patřila k lidem, které Alex s oblibou nazývala „sympaťáci“. Štíhlá, přitažlivá, její fyzický vzhled v nikom nevyvolával pocit ohrožení ani nedráždil ke konfrontaci. Díky příjemnému, usměvavému vystupování uměla kamkoli zapadnout. Ať už to dělala záměrně, nebo ne, měla ten přepych, že si jí většinou nikdo nevšímal, a tak nemívala průšvihy a mohla si všude chodit, poslouchat cizí rozhovory a dozvídat se věci. Alex si většinu těch informací ukládala do zásoby.

„Ven,“ poručila Alex a posadila se na svoji postel. Další krok chtěla udělat v soukromí.

„Ale neee… no tak – zrovna to začíná být pěkně žhavý,“ zamávala Emma knížkou.

„Tak si to dočteš před spaním,“ řekla Alex a upřela na ni nesmlouvavý pohled.

Emma zakoulela očima, zaklapla knížku a sklouzla z postele.

Alex počkala, až odejde, a pak zpod polštáře vytáhla školní sešit formátu A4 a propisku.

Posté musela žasnout nad ironií života, jaký vedla venku: kvetoucí a uznávaná psychiatrická praxe, kalendář plný objednaných pacientů, hezký dům, luxusní auťák a peněz, že nevěděla, co s nimi. A teď se musela doprošovat i takových základních potřeb, jako jsou sešit a tužka.

Tvrdila, že si v sešitu vede deník, v němž reflektuje události, jež ji přivedly do výkonu trestu. To bylo nedílnou součástí jejího nápravného procesu. Nic takového si tam ale nepsala. Zaznamenávala si do nejmenšího detailu všechno, co se za ty roky dozvěděla o spoluvězeňkyních i personálu. V tom spočívala její moc. Měla tam jména, data a události, které ji s největší pravděpodobností dostanou na svobodu. Jako by si našetřila na horší časy, a koncem týdne měly tyhle horší časy někomu nastat.

Vlastně by se neměla divit, že jí Stoneová zase hází klacky pod nohy. Nic jiného nedělala od chvíle, kdy se poprvé setkaly. A za to si zasloužila každou minutu utrpení, které jí Alex už způsobila a které jí hodlala působit dál. To, že inspektorčina psychika schytala už mnoho ran, po nichž zůstala plná jizev, jen umocňovalo její potěšení. Věděla, že má tu moc policistku nadobro zlomit; stačilo zjistit, na které konkrétní slabé místo udeřit. Těšila se, až ten den nastane, ale teď jenom potřebovala, aby jí vzala telefon.

A právě v tom jí měl pomoct tenhle sešit. Tak kterou ze svých figurek je ochotná v dalším tahu obětovat?

Zalistovala a na páté stránce našla, co hledala.

S úsměvem začala v duchu snovat plán.

Dozorce Barry Adams obcházel cely vždycky ve 14.30, a tak měla právě deset minut. Bohatě času.

Ze stolu, který stál mezi postelemi, vzala kartáč na vlasy a položila ho tenkými ostny nahoru na svoji palandu. Vyhrnula si tričko až po prsa, látku zastrčila pod podprsenku, potom si na kartáč lehla a vlastní vahou si vtlačila ostny do kůže. Po chvíli se vždycky kousek posunula a postup zopakovala, až měla rozbolavělý celý podbřišek.

Stihla to akorát, když slyšela dozorce Adamse, jak něco volá do sousední cely.

Odstrčila kartáč, zrovna když se objevil ve dveřích.

„Všechno v pořádku, Thorneová?“

„Moc ne,“ řekla, zvedla se z postele a vrávoravě k němu vykročila. „Není mi dobře. Je mi horko a motá se mi hlava. Taky mám vyrážku.“

Zastavila se ve dveřích, kde byla v dohledu nejméně deseti spoluvězeňkyň.

„Koukněte,“ dodala a vyhrnula si tričko.

Dozorce Adams k ní přistoupil, aby si prohlédl tu spoustu červených skvrnek na její kůži. Položil jí ruku na pas, aby ji přidržel.

Tři. Dva. Jedna.

„Pane Adamsi, co to sakra vyvádíte?!“ vykřikla.

Všechny se rázem otočily a viděly ji s vyhrnutým tričkem a dozorce Adamse, jak stojí nepatřičně blízko a dotýká se jí v pase.

Okamžitě zrudnul a ustoupil.

Ukročila stranou z dohledu a tiše na něj promluvila.

„Do šesti hodin tu chci mít smartphone, jinak si na to vaše osahávání budu písemně stěžovat u ředitelky Siviterové.“

„A-ale tak to nebylo. To bych přece…“

„Ano, ale jednou už si na vás stěžovali. Napodruhé dostanete vyhazov.“

Rozhněvaně se zakabonil.

Jedna nová trestankyně ho obvinila, že se jí při tělesné prohlídce nepatřičně dotýkal. Ze stížnosti sice nic nebylo, ale kdyby se objevila druhá, důkladně by se to prošetřovalo. A ona měla svědky.

„Nehádejte se se mnou, Adamsi, však víte, že to uděláte. Mobil do šesti.“

Otočila se a zašla zpátky do cely.

Po těle jí přeběhl záchvěv nedočkavosti.

Večer si promluví s inspektorkou Stoneovou.

Kapitola 4

Ptáčátka byla školka s družinou hned za Nethertonem, u silnice na Dudley. Kousíček pěšky od Hillcrestské školy, a tak tu pracující rodiče mohli mimo vyučovací hodiny nechávat i vyzvedávat děti. Fungovala i přes prázdniny pro rodiče, kteří neměli ten luxus, že jim děti pohlídají prarodiče nebo někdo jiný z příbuzenstva.

Bryant pomaličku projížděl mezi hloučky, které se kolem školky tísnily. Všude nazdařbůh parkovala auta a strážníkům se nedařilo udržet pořádek.

„Tady je teda blázinec,“ poznamenal Bryant, když zastavil za narychlo zaparkovaným citroënem. Řidička na něj v polovičaté omluvě mávla a spěchala ke vchodu.

„Copak by ses nechoval stejně, kdyby Laura byla ještě malá?“ zeptala se s odkazem na jeho jedinou dceru.

„Tenhle týden zrovna přijela, a mám-li být upřímný, nejradši bych ji nepouštěl zpátky,“ prohlásil a její domněnku tak potvrdil. Laura vystudovala na porodní asistentku a už skoro rok a půl úspěšně pracovala v oboru, ale Bryant měl dál pocit, že v největším bezpečí by byla pod jeho střechou.

Taková reakce je přirozená a nemohla rodičům vyčítat, že přispěchali odvézt děti do bezpečí. Takhle mizerně parkovat ale nemuseli. Auta stála na chodníku a štosovala se až k hlavní silnici.

Pěšky se propletli k přednímu vchodu, kde jim otevřela uštvaná dívka kolem osmnácti let.

Strážníci se pokoušeli zjednat pořádek, jenomže čelili rodičům, kteří chtěli za svými dětmi.

Dívka zkontrolovala jejich průkazy a pak je provedla bludištěm místností plných rodičů, kteří po sobě úzkostně pokukovali a pevně objímali své ratolesti.

Kim si všimla, že věkové rozpětí se pohybuje od předškolních batolat po čerstvě náctileté.

„Všichni jsou tady,“ oznámila dívka a otevřela dveře s nápisem „Kancelář“.

Uvnitř byl inspektor Plant, žena kolem padesátky a ještě jedna mladší ve stejnokroji zdravotní sestry, přes který měla přehozenou slabou letní bundu. Nikdo ji nemusel představovat, její výraz a bledost mluvily samy za sebe.

Kim představila sebe i kolegu a inspektor Plant hned začal nenápadně ustupovat ke dveřím. Pohledem ji požádal o svolení. Přikývla. Spěchal za svým týmem, který už zběžně prohledával okolí a obcházel sousední domy.

„Andrea Newhouseová, majitelka,“ ozvala se žena za psacím stolem. „A tohle je Gracina matka Claire Lennardová.“

Kim oběma pokývla na pozdrav a posadila se. Cítila, jak se žena vedle ní chvěje. Odhadovala, že se v ní mísí zoufalství, úzkost, ale i naděje, že Grace se každou chvíli objeví živá a zdravá. V to doufala i Kim, ale po rozhovoru se Stevenem Hartem její optimismus s každou další minutou slábl.

„Můžete nám říct, co přesně se stalo, paní Newhouseová?“

„Ano, bylo to hned po obědě. Kolem druhé část personálu ukládala malé děti ke spaní. Starší se chystaly ven. Dělají si vzadu na dvorku bylinkovou zahrádku. Vtom se spustil požární poplach. Všichni zamířili na určené místo: ke kůlně vzadu u plotu, co nejdál od hlavní budovy. Tam jsme provedli prezenci. Všechny děti tam byly a hlásily se. Prohledali jsme areál. Přijeli hasiči a zkontrolovali to tady. Došli k závěru, že to byla chyba v aplikaci, ze které se ovládají požární a bezpečnostní hlásiče a kterou máme všichni v telefonu. Resetovali systém, prohlásili, že je všechno v pořádku, a odjeli. Děti pobíhaly všude možně, vykládaly si o tom pozdvižení, když vtom si Deana všimla, že hasiči nechali otevřená zadní vrátka. Upozornila všechen personál, znovu jsme provedli prezenci a v tu chvíli jsme zjistili, že Grace chybí.“

„Prohledali jste nejbližší okolí?“

Žena přikývla. Samozřejmě. Každé slušné zařízení pro děti má nouzový protokol.

„Já jsem se dvěma kolegyněmi prohledala ulice vzadu a jiná kolegyně zavolala policii.“

„V kolik přesně jste provedli tu druhou prezenci?“ zeptala se Kim.

„Ve čtrnáct třicet osm.“ Bryant si časové údaje zapisoval do notýsku.

Grace byla pryč skoro tři hodiny.

„Tak to možná jen zabloudila a chodí někde tady kolem, viďte?“ zeptala se s nadějí Claire Lennardová. Vstala. „Měla bych ji jít…“

„Prosím, paní Lennardová, posaďte se,“ řekla Kim a položila jí chlácholivě ruku na paži. „Po Grace už venku pátrají strážníci.“

Věděla, že se sem stáhl každý momentálně volný policista. V tuhle chvíli klepou v sousedství na dveře a prohledávají zahrady.

„Vím, že byste ji chtěla jít hledat, ale teď vás potřebujeme tady.“

Přikývla a zase si sedla.

„U vás doma někdo je?“

Claire zavrtěla hlavou.

„Jak je to odsud daleko a trefila by tam Grace?“

„Asi šest kilometrů, v Sedgley, ale myslím, že by ne…“

„Děti jsou chytřejší, než si myslíme. Můžete zavolat někomu ze sousedů, ať pohlídá dům, než tam dojede někdo od nás a řádně ho zkontroluje?“

„Ano, ano, jistě,“ vyhrkla a vytáhla telefon.

Kim si od toho moc neslibovala, ale nesměla nic zanedbat, musela k tomu přistupovat stejně jako ke každému jinému případu pohřešovaného dítěte. Rozhovor se Stevenem Hartem musela nechat stranou.

„Nevšimla jste si tady kolem něčeho podezřelého?“ zeptala se Kim majitelky školky, jakmile Claire vyřídila hovor. Postřehla zděšený výraz, který se Andree Newhouseové mihl ve tváři.

„Snad si nemyslíte, že ji někdo unesl?“ opáčila Claire.

„Musíme počítat se všemi možnostmi,“ vysvětlila Kim jemně.

Moc dobře věděla, že tazatelku už to taky napadlo. Ale dokud to nevyslovil někdo jiný, nepřikládala té myšlence váhu.

„Děláme všechno pro to, abychom ji našli, paní Lennardová. Máte moje slovo,“ ujistila ji a obrátila se zase k majitelce.

„O ničem podezřelém nevím, inspektorko, ale děvčata se vyptávají všech dětí, jestli si něčeho nepatřičného nevšimly ony.“

Kim se otočila zpátky ke Claire. „Nestalo se něco zvláštního doma? Nějaké podivné telefonáty? Nezmínila se Grace o něčem neobvyklém?“

Claire zavrtěla hlavou a do očí jí vhrkly slzy.

„Co Gracin otec?“

Opět zavrtěla hlavou.

„Určitě nemohl…“

„Už nežije,“ zarazila ji Claire a přestřihla tak provázek posledního balonku naděje, který Kim ještě měla.

„Promiňte. Nechtěla jsem…“

Claire její omluvu odbyla mávnutím ruky.

„Bezpečnostní kamery?“ zeptala se paní Newhouseové.

Ta s kývnutím vstala. „Mám v telefonu appku, ale plnohodnotný systém je vedle.“

Kim se postavila. Od toho systému budou chtít víc, než co zvládne mobilní aplikace.

„Za chviličku jsem zpátky, Claire,“ řekla žena před odchodem z místnosti.

Kim si všimla majitelčina omluvného výrazu a schýlených ramenou. Zjevně jí konečně došlo, že ztratila něčí dítě.

Následovala ji kolem kuchyně a sborovny ke dveřím na konci chodby označeným „Nepovolaným vstup zakázán“. Žena vyťukala vstupní kód a otevřela.

„Potřebujete, abych tady…“

„Stačí nám heslo,“ zarazila ji Kim a čekala, že paní Newhouseová přistoupí k počítači a přihlásí se do systému.

„Ve vrchním šuplíku na žlutém papírku, a ano, vím, co mi řeknete, ale všechno si pamatovat nemůžu.“

Kéž by na seznamu priorit měli prověřování bezpečnosti hesel, a ne mrtvoly a pohřešované děti.

„Děkujeme, dál už si poradíme.“

Bryant se posadil na židli, z níž měl nejblíž ke klávesnici a myši. Nebyl sice technicky zdatný jako třeba Stacey nebo Penn, ale uměl obsluhovat většinu bezpečnostních kamerových systémů a tenhle vypadal poměrně solidně.

Přihlásil se heslem, které našel na papírku.

Na obrazovce naskočila miniokna, celkem šestnáct. Každé mělo vlevo dole popisek, jakou oblast snímá.

„Kde mám začít?“ zeptal se Bryant.

„Ověříme si časový sled,“ řekla Kim.

Rozklikl záznam z kuchyně a nastavil čas na čtrnáctou hodinu. Kim spatřila tři dospělé a dvě starší děti, jak uklízejí. Přesně pět minut po celé najednou všichni ztuhli a podívali se po sobě. Fajn, tohle jim majitelka popsala správně.

„Dobře, přepni ven,“ pokynula mu.

„Na kterou?“

Exteriér snímaly čtyři kamery. Jedna na předním vchodu, jedna na zadním, pak jedna širokoúhlá zabírala skoro celý dvůr a ještě jedna pevná byla umístěná na zadních vrátkách.

„Tu širokoúhlou,“ píchla prstem do obrazovky.

Posunul čas tak, aby zachytil hromadný příchod dětí a dospělých. Hrnuli se ze zadních dveří ke kůlně na samém konci dvora.

Jako poslední, za dvěma ženami, které nesly každá jedno malé dítě, vyšla majitelka s psací podložkou.

„Tamhle je,“ ukázal Bryant na Grace Lennardovou, která právě vstoupila do záběru z opačné strany dvora. Odpovídala popisu, který dostali cestou sem.

Kim slyšela emoce v jeho hlase.

„Přesně takovou barvu vlasů měla v jejím věku Laura.“

Kim se neubránila nevolnosti, která se jí zmocnila při pohledu na to, jak si holčička oprašuje špinavé dlaně a pak si je utírá o fialové kalhoty. Kolem obličeje se jí vlnila záplava blonďatých kučer a na bílém tričku se dala rozeznat postavička z kresleného seriálu Bratz.

Kim ji sledovala, jak se mísí do davu. Začala si povídat s ostatními dětmi, chovala se přirozeně, radovala se ze vzrušující události a vůbec si neuvědomovala nebezpečí.

Kim by nejradši nahrávku zastavila, vyběhla ven a holčičku popadla, aby zabránila tomu, co se stane. Část jejího mozku se nechala ošálit dojmem, že dění sleduje v reálném čase. To se stává, když vidíte předmět své pozornosti, jak si přímo před vašima očima povídá a pohybuje se.

Podle Bryantova mlčení soudila, že přemýšlí úplně stejně.

Všichni zůstali pohromadě a paní Newhouseová začala provádět prezenci. Když vyvolala dítě jménem, zvedlo ruku a ohlásilo se.

Za několik minut majitelka otevřela zadní vrátka a vpustila dovnitř dva hasiče.

Zamkni ty vrátka! křičela Kim v duchu, když viděla, jak je jedna mladší dívka jen zavírá.

Paní Newhouseová odvedla hasiče do budovy.

Kamera dál snímala personál a děti venku. Skupinky se přesouvaly a měnily složení, jak děti přecházely z jedné do druhé a povídaly si.

Kim visela očima na Grace Lennardové a čekala na cokoli neobvyklého. Nic takového se však nestalo. Chodila mezi kamarády, brebentila a smála se s bezpečným vědomím, že dospělí mají situaci pod kontrolou.

Uplynulo patnáct minut, než se Newhouseová k shromážděným vrátila a všichni se začali trousit zpátky dovnitř.

Kim předpokládala, že hasiči už všechno prověřili a dovolili jim to.

Žaludek se jí sevřel ještě silnější nevolností, když zjistila, že Grace zůstala pozadu. Přistoupila k poslednímu dospělému a ukázala směrem, odkud se při poplachu vynořila. Dospělá osoba přikývla a Grace odešla ze záběru. Sama.

Zamkněte ty zatracený vrátka! chtělo se Kim zaječet do kamery.

„Mám přepnout na další…?“

„Ještě ne,“ zarazila ho. Chtěla vidět celý záznam z téhle.

Mlčky sledovali prázdnou obrazovku, až se najednou u vrátek něco pohnulo. Na pouhých pár vteřin se pootevřela a zase zavřela.

„Ještě ne,“ zopakovala Kim. Věděla, že Bryant už by chtěl přepnout.

Tři minuty poté, co se vrátka pohnula, se v záběru objevila členka personálu, která Grace viděla jako poslední. Zjevně se rozhlížela a volala. Otevřela kůlnu a pak začala hledat kolem ní, stále frenetičtěji a zděšeněji. Pak vyšla ze záběru, nejspíš aby zkontrolovala místo, kde Grace předtím zahradničila.

Jakmile se do záběru vrátila, zastavila se u odemčených vrátek a strnula. Rychle vyhlédla ven a pak se horempádem rozběhla dovnitř.

V minutě se přes obrazovku přehnaly tři ženy a vyběhly vrátky ven.

„Fajn, přepni na kameru, co je na vrátkách,“ zavelela Kim.

Chtěla si ověřit časové údaje a zároveň vyhodnotit první reakci personálu. V téhle fázi ještě nemohli vyloučit, že se na zmizení podílel někdo zevnitř, ale zatím neviděla nic podezřelého.

Minuty – Grace Lennardová byla sama venku doslova jen pár minut.

Bryant posunul záznam z pevné kamery do chvíle, kdy se Newhouseová vrátila a ohlásila, že je všechno v pořádku. Později každý snímek záznamu ještě prověří forenzní laboratoř, ale v tuhle chvíli potřebovali získat časový sled událostí.

„Krucinál,“ zavrčela Kim. Z umístění kamery jí bylo okamžitě jasné, že z prostoru za vrátky nic neuvidí.

Minuty odtikávaly, až náhle k vrátkům přišla Grace a zůstala v nich stát. Podle všeho se dívala na něco, co leželo na zemi. Pak zvedla hlavu. Vteřinu váhala a potom prošla vrátky ven a zmizela ze záběru.

Venku nikoho neviděli. A ten člověk to nějak věděl.

„Prokristapána,“ vzdychl Bryant. Oba si uvědomovali, že možná právě viděli Graciny poslední okamžiky mezi živými.

„Pojď,“ řekla a zvedla se ze židle.

Tím pohybem rozehnala houstnoucí mračno zoufalství, které na ně dosedalo.

„Běž říct paní Newhouseové, že se jdeme podívat ven,“ přikázala mu a sama zamířila k zadnímu vchodu. Míjela hloučky dětí a dospělých. V tuhle chvíli nemělo cenu je vyslýchat. Grace byla jednoznačně sama.

Kim vyšla z dlouhých panelových skládacích dveří na dvůr, který byl ve skutečnosti větší, než vypadal na kameře.

Okamžitě spatřila vyvýšený záhon ve slepém úhlu úplně vpravo v rohu, kde Grace pracovala.

Zamířila k němu a zrovna si prohlížela opuštěné miniaturní zahradnické nářadí, když se k ní připojil Bryant.

„Pro Claire zrovna přijel někdo z příbuzenstva, odveze ji domů. Slíbil jsem jí, že si s ní brzy přijedeme promluvit.“

Kim přikývla. V tuhle chvíli už bude mít přiděleného krizového interventa a ten pojede přímo k Lennardovým domů.

„Dobře,“ řekla a otočila se od záhonu, ale zůstala na místě, kde soudě podle nářadí Grace pracovala. „Běž ven za vrátka,“ nařídila kolegovi.

Bryant uposlechl a nechal vrátka pootevřená jen na škvírku, jak to viděli na videu.

Kim sklopila pohled k záhonu. Grace by koutkem oka zachytila sebemenší pohyb vrátek.

Vyšla jimi ven. Bryant už prozkoumával okolí.

Nacházel se tam volný prostor, kdysi v něm stávalo malé železářství. Byl přístupný od silnice a nikde neviděla žádné bezpečnostní kamery.

„Mohl parkovat hned tady za vrátky,“ konstatovala. Do auta by ji vtáhl v cukuletu.

„Do hajzlu, Bryante, čím máme vůbec – počkat, co je tohle?“ vyhrkla, když se na zemi něco zalesklo na slunci.

Oba se k tomu sklonili.

„To je stříbrný řetízek. Musel Grace sklouznout ze zápěstí, když se bránila.“

Nastavila ruku dlaní vzhůru. Bryant jí do ní jako školená sálová sestra vložil propisku. Kim do šperku šťouchla, aby byl vidět celý. Ukázalo se, že na řetízku je přívěsek, stříbrné srdíčko. Na zadní straně mělo vyryté iniciály „MJ“.

„A kruciiiš. Ten náramek nepatří Grace,“ prohlásila, ještě než Bryant vytáhl z kapsy sáček na důkazy. „Podle mě to je ten, co patřil Melody Jonesové. Tenhle důkaz jsme před pětadvaceti lety nezveřejnili.“

„Ale co dělá…“

„Je to vzkaz, Bryante. Pro nás. Dává nám na vědomí, že ty únosy spolu souvisí.“

Věděla, že mu nemusí připomínat, že Melody Jonesová se domů už nevrátila.

Kapitola 5

„Působí docela neškodně,“ podotkla Stacey při letmém pohledu na monitor počítače. „Vlastně je celkem fešák. Trochu mi připomíná herce Nigela Haverse.“

Její kolega vzal šéfčin pokyn zcela vážně a sledoval muže na obrazovce jako ostříž.

„To se říkalo i o Tedu Bundym,“ prohodil, aniž se k ní otočil.

Stacey otevřela pusu a doufala, že z ní vyjde nějaká ostrovtipná odpověď, ale pak si uvědomila, že Penn má pravdu. Zmíněný sériový vrah se doznal k vraždám třiceti žen, ale většina odborníků odhaduje, že to číslo je ještě mnohem vyšší. Byl to pohledný, šarmantní člověk a svým kouzlem ošálil spoustu lidí, žen i mužů.

„Vůbec to nechápu,“ pokračoval Penn. „Nedává na sobě znát žádný neklid ani úzkost. Párkrát překřížil nohy, jednou se podíval na hodinky a jednou na mobil.“

„Neměli jsme mu telefon vzít?“ zeptala se Stacey.

„Čím bychom to odůvodnili? Přišel dobrovolně, pomáhá nám s vyšetřováním. Kdyby řekl před šéfkou cokoli inkriminujícího, už by seděl v cele.“

„Potrpí si na čaj,“ poznamenala, když do výslechové místnosti vstoupil Jack s druhým plastovým kelímkem z automatu. „Ano, podle všech článků a rozhovorů je abstinent,“ dodala, když se vrátila pohledem ke svým poznámkám.

„Rozhovorů?“ Tentokrát se k ní Penn na vteřinku otočil.

„Jo jo, máme tu čest s opravdickým nefalšovaným milionářem.“

„Děláš si srandu?“

„Jakože appky?“

Stacey přikývla. „Zdá se, že svými vynálezy vždycky předběhl dobu.“

„Tím pádem by pro něj nebyl problém nabourat se do sítě té družiny a spustit požární poplach?“

„To by pro něj byla hračka. Svoje programy vyvíjel, tvořil a prodával strategicky, vždycky věděl, co si trh žádá.“

„Uměl poznat, kdy do něčeho jít a kdy z toho zase vystoupit?“