Top 10 zajímavostí

Cagliari Vychutnejte si středověkou čtvrť Castello

Supramonte Milovníkům hor nabízí toto pohoří atraktivní túry různé náročnosti

Nuraghe Santu Antine Navštivte tuto tajuplnou megalitickou památku

Tharros, poloostrov Sinis Pozůstatky fénicko-římského města Tharros na pobřeží

Souostroví La Maddalena Vydejte se na plavbu z přístavu Palau a obdivujte krásu zdejších ostrovů a ostrůvků

Golfo di Orosei Tento působivý úsek pobřeží si prohlédněte z moře

Bosa Malebným starým městem se klikatí úzké uličky

Carloforte Pěkný malý přístav je ideální základnou k prozkoumání ostrova San Pietro

Alghero Město s pohodovým životním tempem, původními hradbami a historickým centrem

Grotta di Nettuno Nejpůsobivější jeskyně celého ostrova

Ideální den

9.00 Snídaně

Ve městě Alghero můžete posnídat v Caffè Latino – na hradbách Bastioni Magellano – s nádherným výhledem na přístav.

10.00 Sassari

Zamiřte po silnici SS127 na severovýchod do Sassari. Vydejte se na prohlídku památek, nebo si užijte nákupy či poklidný sardinský životní styl pod palmami na náměstí Piazza d’Italia.

12.00 Oběd

Poobědvat můžete v tratorii L’Assassino v Sassari, nebo se vydejte na sever přes Sorso (obklopené vinicemi, na nichž se rodí hrozny odrůdy Cannonau) a v přístavu Castelsardo vyzkoušejte restauraci Il Cormorano.

14.00 Castelsardo

Stojí za to projít se zdejšími strmými uličkami a vychutnat si výhled na moře z místní pevnosti. Dole v městečku můžete koupit různé řemeslné výrobky. Cestou na hrad, kde je k vidění expozice košíkářství, spatříte na zápražích domů ženy pletoucí košíkářské zboží. O jeho ceně je možné smlouvat.

16.00 Severozápadní pobřeží

Vraťte se na SS200 a po pobřeží pokračujte na Porto Torres. Skryté plážičky později ustupují rušným letoviskům Platamona a Marina di Sorso. Průmyslovému Porto Torres se raději vyhněte (skalní obdivovatelé památek sem možná zamíří kvůli bazilice a pozůstatkům z římských dob) a jeďte zpět na Alghero.

17.00 Pohádkové domečky

Asi 10 km před městem se krátce zastavte na prohlídku pohřebiště Anghelu Ruju s přibližně 40 hrobkami vytesanými do skály, které pocházejí z pozdní doby kamenné a kterým se zde říká domus de janas (pohádkové domečky).

19.00 Večerní aperitiv

Vraťte se do Alghera a při západu slunce si můžete vychutnat koktejl na nábřeží Bastioni Marco Polo.

21.00 Večeře

Prodlužte si večer a v některé z restaurací na nábřeží Bastioni Marco Polo si dopřejte pečené selátko, humra nebo výtečné těstoviny.

23.00 Noční život

Vyzkoušejte některý z barů, kde to skutečně žije – ať už na nábřeží, či v centru.

Úvod

Když v roce 1921 spisovatel a dramatik D. H. Lawrence usoudil, že by mu přišla vhod změna, zvolil za místo svého dočasného pobytu ostrov „mimo okruh civilizace“. Po přemíře památek a prožitků, se kterými se setkal na Sicílii a v dalších částech Itálie, se snažil najít prostší místo k životu – nějaké „místo nepatřící nikam“, jak také Sardinii s oblibou popisoval.

Požehnané pláže

V hlavní sezoně je někdy trochu problém najít volné místo na snadno přístupných plážích, ale návštěvníci, kterým není zatěžko pustit se po prašné a neznačené strmé stezce dolů k moři, bývají odměněni tím, že většinou najdou nějakou pěknou klidnou pláž.

I po zhruba devadesáti letech lze Sardinii vnímat jako oblast hodně odlišnou od zbytku Itálie. Stejně jako ostatní ostrovy ve Středomoří byla během své historie obsazena různými nájezdníky. Ale jen někteří z nich v ní viděli něco víc než z hlediska obchodu zajímavý bod na křižovatce lodních tras. Féničané drancovali zejména bohatá naleziště rud na západě ostrova, Římané jej považovali za „nezdravé odlehlé místo“ a využívali ostrov pouze jako svou obilnici, také Španělé se k Sardinii chovali jako ke vzdálené výspě. Admirál Nelson dychtil po tom, aby se z ostrova stala britská námořní základna – nepodařilo se mu však přesvědčit mocné ve své zemi, aby ostrov zakoupili. A tak zatímco ostatní ostrovy ve Středomoří do značné míry přejaly charakter svých kolonizátorů – Malta se „pobritštila“, Kréta „pořečtila“ a Baleáry „pošpanělštily“ – Sardinie si zachovala kulturní svébytnost. Ostrov možná postrádá určitou sofistikovanost a památky, se kterými se setkáte na Sicílii či ve městech na italské pevnině, na druhou stranu je plný osobitých tradic a zvyků. Do dnešních dnů se zde daří místním nářečím i tradičním řemeslům. Po celém ostrově se také mnohokrát do roka slaví nejrůznější náboženské svátky (mnohé z nich pocházejí ještě z pohanských dob). Každý region ostrova je také náležitě hrdý na své kulinářské speciality: od domácího chleba a pečiva až po restované selátko servírované na listech myrty.

Turismus dneška

Od Lawrencových časů se mnohé změnilo. 60. léta znamenala příliv mezinárodní smetánky na pobřeží Costa Smeralda, obyčejní smrtelníci začali zase proudit do levnějších letovisek. Popis Sardinie coby „evropských Seychel“ či „italského Karibiku“ v turistických brožurách není tak úplně od věci. Těžko budete jinde ve Středomoří hledat takovou koncentraci nádherných pláží. Jejich písek je zpravidla bílý, pobřežní vody hrají všemi odstíny modré a zelené a větrem vymodelované skály, útesy a duny skýtají úchvatný a stále se měnící výhled. Ostrov se pyšní pobřežím o délce 1800 km, což je zhruba čtvrtina pobřeží Itálie: zásluhu na tomto překvapivě vysokém čísle má členité pobřeží Sardinie. Strmé útesy a špatný přístup k moři dlouho znemožňovaly rozvoj turistické infrastruktury, a třebaže se v poslední době objevují nové apartmánové komplexy (v nichž si turisté sami vaří), značné úseky pobřeží jsou stále turismem prakticky nedotčené. Na druhé straně i zde najdete pláže (jako jsou Chia na jihu a Piscinas na jihozápadě ostrova), které se táhnou v délce několika kilometrů. K tomu má Sardinie přes 300 slunečných dnů v roce a teplé počasí bez dešťů od května do září. Nejvíce turistů přijíždí přirozeně v létě, ostrov však láká k návštěvě během celého roku. Konec jara či začátek podzimu je ideální dobou pro pěší turisty, cykloturisty a další návštěvníky, kteří chtějí ostrov poznat bez davů „dovolenkářů“. Plážová letoviska na zimu sice svůj provoz přerušují, ale ubytování ve městech, jako je například Alghero, lze sehnat po celý rok.

Lodní výlet podél pobřeží Costa Smeralda

Ostrov je rájem pro milovníky vodních sportů. Pobřežní větry – zejména na severu – vytvářejí skvělé podmínky pro jachting či windsurfing a průzračná voda omývající břehy Sardinie dala vzniknout bezpočtu potápěčských center. Z mnoha letovisek se podnikají lodní výlety k nepřístupným podmořským jeskyním, zátokám, ostrůvkům či odlehlým plážím.

Díky tomu, že většina návštěvníků přijíždí na Sardinii kvůli plážím a za sportem, nebývají zdejší pamětihodnosti nijak přelidněné. Charakteristickou stopou zašlých časů jsou nuraghi – kamenné věže z doby bronzové. Tyto tajemné megalitické stavby – ať už sloužily coby obydlí, pevnosti či svatyně – umožňují vhled do kultury dávných civilizací. Architektonické dědictví pozdějších vládců Sardinie je roztroušeno po celém ostrově: pozůstatky kartaginských a římských staveb, románské kostely stavitelů z Pisy či paláce ve španělském stylu.

Nákupy na trhu v Nuoro

Sardinie je druhým největším ostrovem Středomoří a mnozí turisté, ohromeni její rozlohou, zůstávají po celou dobu v jednom letovisku. Určitě však stojí za to podniknout výlet do hornatého vnitrozemí, do některého z historických městeček či strávit den na některé z lidových slavností. K těm nejbarvitějším patří středověké procesí a turnaj Sa Sartiglia ve městě Oristano anebo historické jezdecké slavnosti Ardia v městečku Sedilo.

Flóra, fauna a vnitrozemí

Počet obyvatel ostrova mírně přesahuje 1,6 milionu, ovcí zde žije asi trojnásobek. Ve vnitrozemí máte pocit volnosti a prostoru: kdysi husté a neprostupné lesy se změnily v porosty macchie. Je to trnitá křovinatá vegetace tvořená zejména myrtou, jalovcem, planikou, kručinkou a cistovitými rostlinami. Brzy zjara, když tyto rostliny kvetou, jde přímo o záplavu barev. Členitá krajina poskytuje úkryt muflonům, divokým dlouhorohým ovcím, malým sardinským jelenům (cervo sardo) a maličkým divokým poníkům zvaným cavallini, kteří se prohánějí po pláních Giara di Gèsturi. Ještě nápadnější a exotičtější jsou velká hejna růžových plameňáků, jež lze spatřit na lagunách u měst Oristano nebo Cagliari.

Koně pasoucí se u venkovského hotýlku Mandra Edera

Krajina není nijak dramatická, nicméně divoké pohoří Gennargentu uprostřed ostrova skýtá možnosti jak pro pěší turistiku, tak i pro horolezectví. Izolované vesnice, kdysi obývané pastýři a bandity, se jen zvolna otevírají turistům. Donedávna byla většina ubytovacích kapacit soustředěna na pobřeží. V poslední době přibývá ve vnitrozemí i možností agroturistiky či ubytování typu „B&B“ pro návštěvníky, kteří chtějí okusit venkovský styl života. Typické obyvatele Sardinie potkáte spíše ve vnitrozemí – po celá staletí se na pobřeží usazovali noví a noví přistěhovalci, kteří vytlačovali starousedlíky do nitra ostrova, kde byli nuceni pro svou obživu chovat ovce a dobytek. Tato staletí cizí nadvlády zformovala z vnitrozemského venkovského obyvatelstva (zejména v provincii Nuoro) velmi hrdé vlastence s touhou po svobodě a často i po nezávislosti. Sami sebe vnímají v první řadě jako Sardy, až pak jako Italy. V horských vesnicích, kde se život po staletí příliš nezměnil nebo se začíná měnit až v poslední době, jsou místní lidé znatelně rezervovanější a méně extrovertní než typičtí Italové. Ale jako všichni obyvatelé Sardinie jsou pohostinní a vstřícní k turistům a návštěvníkům ostrova.

Přátelské přivítání v Gavoi

Stručná historie

Strategická poloha Sardinie mezi Afrikou, Španělskem a Itálií hrála v dějinách ostrova vždy klíčovou roli. Po celá dlouhá staletí toto místo čelilo nájezdům nejrůznějších dobyvatelů: vystřídali se zde Féničané, Kartaginci, Římané, Vandalové, Pisané, Janované a Španělé. Všichni zanechali na ostrově své stopy. Nejvíce památek tu však zůstalo z období raných dějin.

Kamenná věž Santu Antine

První osadníci

Původ prvních obyvatel ostrova je zahalen tajemstvím. Existují důkazy, že v jeskyních už kolem roku 6000 př. n. l. žili příslušníci kmenů, které se na Sardinii dostaly z Apeninského poloostrova nebo ze severní Afriky. Zhruba od 4. tisíciletí př. n. l. začali místní lidé stavět osady tvořené kruhovými dřevěnými obydlími na kamenných základech. Ze stejné doby pocházejí i skalní hrobky, kterým se říká domus de janas (pohádkové domečky), z nichž se později vyvinuly tombe dei gigante (obří hrobky) – pohřební komory s mohutným zdobeným průčelím. Stavební dovednosti původního obyvatelstva se postupně rozvíjely a vrcholu dosáhly při budování tzv. nuraghi. Tyto kónické zastřešené věže se stavěly v letech 1800–900 př. n. l. z velkých kamenných bloků bez použití malty. Dodnes se jich na ostrově dochovalo na 7000, navzájem se značně liší co do velikosti i účelu, jemuž sloužily. Většina z nich je poměrně jednoduchá a kompaktní, některé – jako Santu Antine u Torralby nebo Su Nuraxi u Barumini – mají tři podlaží a zdá se, že kdysi sloužily jako pevnosti, neboť jsou opatřeny strážními věžičkami, baštami a dalšími obrannými prvky. Nalezené bronzové sošky dokládají rozvrstvení společnosti na šlechtu, válečníky, pastýře a rolníky. Bohužel se z tohoto tajemstvím opředeného období nedochovaly žádné písemné záznamy, ale vzhledem k tomu, že názvy některých věží nuraghi nemají řecký, punský ani latinský původ, obecně známý výraz il vero Sardo (pravý Sard) může naznačovat jejich etnické kořeny.

Prvními písemně doloženými osídlovateli Sardinie byli kolem roku 800 př. n. l. Féničané, kteří tady čile obchodovali s kovy a na jižním a západním pobřeží ostrova založili osady. Byli však neustále ohrožováni místními kmeny a časem vystřídáni Kartaginci (Puny), kteří postupně ovládli celé pobřeží. Nejzřetelnějšími upomínkami na období punské nadvlády jsou ruiny měst Nora, Tharros a Sulcis (dnešní Sant Antióco).

Římané a jejich následovníci

Po svém vítězství nad Kartágem v punských válkách se vlády nad ostrovem ujali na sedm století Římané. V roce 227 př. n. l. se Sardinie spolu s Korsikou staly druhou římskou provincií. Během prvních sta let římské nadvlády často docházelo k protiřímským povstáním – po jednom obzvlášť bouřlivém v roce 176 př. n. l. bylo mnoho místních deportováno a prodáno do otroctví. V roce 46 př. n. l. se z Cagliari stal důležitý přístav římské válečné flotily. Ostrované přejali latinu, ale římské památky na ostrově (zejména amfiteátr v Cagliari, antické město Nora a římská kolonie v Porto Torres) vypovídají spíše o moci a bohatství Říma než o prospěchu pro místní obyvatele.

Římské lázně ve Fordongianu

Po zhroucení Západořímské říše se Sardinie, stejně jako další ostrovy Středomoří a celá římská severní Afrika, stala cílem nájezdů barbarských kmenů. Nadvláda Vandalů trvala do roku 534, západní Evropa byla v té době rozdrobena na mnoho nesourodých státních útvarů. Nejcivilizovanější evropskou mocností této éry byla Východořímská (Byzantská) říše, která se teoreticky mohla ujmout vlády nad Sardinií a dalšími výspami daleko na západě. Spolu s rozšiřováním islámu (po smrti Mohameda) však začala kolem roku 700 proudit ze severní Afriky do Evropy – zejména na Iberský poloostrov – velká vojska Saracénů (arabských muslimů). Křesťanský odpor proti této invazi nebyl dostatečný, a tak v roce 711 bylo dobyto a obsazeno město Cagliari a dalších dvě stě let Sardinie čelila nájezdům Arabů.

Odlehlá výspa

Sardinie byla Římany považována za nezdravou a odlehlou výspu – císař Tiberius sem nechal poslat 4000 propuštěných židovských otroků, aby na ostrově sloužili.

Vliv křesťanství

Navzdory pokračujícím vpádům Arabů je už v 9. století zaznamenán na ostrově první giudice (soudce, který měl zároveň výkonnou moc). V 11. století byla Sardinie rozdělena na čtyři giudicati (provincie): Cagliari, Arborea, Gallura a Torres, z nichž každá měla svého giudice. Tento systém představoval asi největší dědictví Byzance, jež proslula svou soudní a byrokratickou administrativou. V téže době ovšem roste i politická moc papeže a Svaté říše římské. Dva rivalové v západní polovině Středomoří – Janov a Pisa – získávají od papeže povolení dobývat území nevěřících. A tak v rámci křesťanské rekonkvisty v jižní Evropě získává Pisa Sardinii v roce 1016 zpět a zbavuje ji muslimského vlivu. Přítomnost Pisanů na ostrově ilustruje zejména vojenská architektura, především opevnění staré části města Cagliari. Další tři staletí charakterizují přesuny moci a vlivu mezi Pisou, Janovem a později také Aragonským královstvím, podporovaným Vatikánem, Svatou říší římskou a také samotnými Sardy. Tato nestabilita byla ukončena v roce 1326, kdy Alfons IV. Aragonský převzal po dvouletém obléhání města Cagliari vládu nad ostrovem.

Konec 14. století byl ve znamení vlády osvícené ženy jménem Eleonora d‘Arborea, zdejší „vládnoucí soudkyně“ a hrdinky Sardinie často přirovnávané k Johance z Arku. Její smrtí skončilo slavné, leč krátké období sardinského vzdoru.

Eleonora d’Arborea

Vládkyně ostrova Eleonora d’Arborea se řadí k nejvýznamnějším tvůrcům zákonů ve středověké Evropě. Proslula zákoníkem Carta de Logu, který se stal základem právních zvyklostí na ostrově. Sepsání zákoníku inicioval už její otec giudice Mariano IV., v platnost však vstoupil až za Eleonory v roce 1392. Zákoník sestával celkem ze 198 odstavců a řešil nejrůznější právní problémy, od zločinů a přečinů až po postavení žen, dětí a nevolníků. V roce 1421 byl tento pokrokový zákoník přejat i aragonskými vládci a zůstal základem jurisdikce na ostrově až do 19. století. Eleonora se proslavila také svým úsilím o zachování nezávislosti provincie Arborea na aragonské moci. Provdána byla za janovského šlechtice z rodu Doriů, většinu svého mládí strávila v Janově, ale po zavraždění svého bratra se vrátila na Sardinii, získala titul giudichessa provincie Arborea a vládla jí od roku 1383 až do své smrti v roce 1404 (zemřela na mor). Po její smrti Sardinii ovládli Aragonci.

Sochu Eleonory se zákoníkem Carta de Logu v ruce (z 19. století) můžete spatřit na náměstí Piazza Eleonora ve městě Oristano.

Španělská nadvláda

Po sňatku Ferdinanda Aragonského s Isabelou Kastilskou v roce 1479 a následném sjednocení Španělska se Sardinie stala provincií spravovanou španělským místokrálem. Hlavní události této doby jsou příznačné pro období boje evropských mocností o nadvládu nad Středomořím. V roce 1541 se na ostrově zastavil s velkou flotilou španělský král Karel V., když se vydal vypořádat se známým korzárem Hassanem Agou, který ve službách muslimských vládců okrádal lodě křesťanů. V roce 1553 byla Olbia pro změnu zničena Turky, kteří se při této příležitosti spojili s Francií proti Španělsku a polovinu obyvatel města odvlekli do otroctví. Za feudálního systému byla půda na ostrově rozdělována mezi španělskou šlechtu, která zde měla absolutní moc, každodenní starost o své majetky však přenechávala místním správcům. Není proto divu, že se ze Sardinie stala ospalá a zanedbaná výspa obrovského španělského impéria. Jeho vládcové se starali spíše o své kolonie v Americe (které byly zdrojem nesmírného bohatství) a o řešení politicko-náboženských problémů doma než o vzdálené evropské državy.

Fresky v kostele Nostra Signora di Regnos Altos ve městě Bosa

Sardinské království

Mapa Sardinie a Korsiky ze 16. století

Nelsonovo přání

Sjednocení Itálie

Pozůstatky železnice z 19. století na Spiaggia Piscinas

Hrabě Cavour

Od sjednocení po současnost

Zprávy na zdech, Orgosolo

Historické milníky

6000–1800 př. n. l.

Éra neolitu – na ostrově se usídlují první kmeny.

4000–3000 př. n. l.

Kultura Ozieri.

1800–900 př. n. l.

Éra velkých věží nuraghi .

800 př. n. l.

Féničané na Sardinii zakládají obchodní centra.

7. století př. n. l.

Vznik řeckých kolonií.

6. století př. n. l.

Pobřeží ostrova ovládají Kartaginci.

227 př. n. l.

Sardinie se stává římskou provincií.

456

Ostrov obsazují Vandalové.

počátek 8. století

Sardinii plení Arabové a její část obsazují v roce 752.

9. století

V kronikách jsou záznamy o vládcích ostrova zvaných giudice .

1016

Pisa dobývá ostrov zpět z držení muslimů.

1323–6

Vlády se s papežskou podporou ujímají Aragonci.

1383–1404

Vláda Eleonory d’Arborea, která v roce 1392 vydává zákoník Carta de Logu .

1479

Sardinie se stává provincií sjednoceného Španělska.

1713–1720

Sardinie je postoupena Habsburkům, poté Savojsku.

1792–1805

Během napoleonských válek zůstává Sardinie nedobyta.

1815

Sardinie se stává součástí Sardinsko-piemontského království.

1861

Sardinie je začleněna do nově sjednocené Itálie.

1943

Cagliari trpí nálety a bombardováním.

1948

Sardinie je vyhlášena autonomním regionem.

po roce 1960

Rozvoj pobřeží Costa Smeralda a turismu.

kolem 1995

Uzavření posledních dolů na Sardinii.

2005

Vytvoření čtyř nových provincií: Olbia-Tempio, Ogliastra, Carbonia-Iglesias a Medio-Campidano.

2008

Renato Soru rezignuje na post prezidenta Sardinie. Uzavřena americká ponorková základna La Maddalena.

2009

Soru se uchází o úřad prezidenta, vítězí Ugo Capellacci.

2013

18 lidí umírá a na 3000 přichází o přístřeší poté, co ostrov zasáhl cyklon Kleopatra.

2014

Capellacciho nahrazuje Francesco Pigliaru ze středolevé Demokratické strany. Premiérem Itálie se stává Matteo Renzi.

2015

Italský prezident Napolitano je vystřídán Sergiem Mattarellou.

Table of Contents

Top 10 zajímavostí

Ideální den

Úvod

Turismus dneška

Flóra, fauna a vnitrozemí

Stručná historie

První osadníci

Římané a jejich následovníci

Vliv křesťanství

Španělská nadvláda

Sardinské království

Sjednocení Itálie

Od sjednocení po současnost

Historické milníky

Zajímavosti

Eleonora d’Arborea