Top 10 zajímavostí

Nara Dříve císařské sídlo, dnes kulturní a umělecké centrum Japonska

Tokio Japonské hlavní město je jedním z největších měst na světě; prolínají se v něm tradiční prvky s moderními, což je typické pro celou zemi

Himedži Jeden z mála hradů, který se zachoval ve své původní podobě

Kjóto Město chrámů, svatyní, gejš a zenových zahrad sehrálo klíčovou roli při vytváření národní identity

Ósaka Druhé největší město v Japonsku, s čilým obchodním ruchem a nočním životem

Kjúšú Ostrov se liší od ostatních teplejším podnebím, horkými prameny a činnými sopkami

Nagasaki I přes zahraniční vliv si město zachovalo japonský charakter a velká část starého města přestála i výbuch atomové bomby

Tóšó-gú Mauzoleum v Nikkó je posledním místem odpočinku Iejasua Tokugawy, zakladatele šógunátu Tokugawa

Ise-šima Toto posvátné místo je proslulé zdejšími šintoistickými svatyněmi

Hora Fudži Tento národní symbol musíte vidět na vlastní oči, abyste pochopili jeho neskutečnou krásu

Ideální výlet po Japonsku

1.–2. den Moderní Tokio

Vydejte se do Akihabary a prohlédněte si zdejší obchody. Poté se projděte po Ginze, tokijském centru módy, a jídlo si dejte v některém z obchodních domů. Večer si dopřejte suši. Následující den pak začněte procházkou přes Šibuju, centrum kultury japonské mládeže, a pokračujte do Roppongi, kde můžete navštívit Národní umělecké centrum či komplex Roppongi Hills.

3.–4. den Staré Tokio

Prohlédněte si svatyni Meidži-džingú a její pokladnici Hómocuden. Poté se vypravte k Císařskému paláci a do zahrad Hamarikjú, v tamní čajovně si vychutnejte zelený čaj. Další den se vydejte do Asakusy do chrámu Sensó-dži a svatyně Asakusa-džindža. Zastavte se ve čtvrti Ueno, kde najdete Muzeum čtvrti Šitamači. S dějinami Tokia se pro změnu seznámíte v muzeu Edo Tokio Hakubucukan.

5. den Nikkó

Vycestujte z Tokia vlakem na sever, do Nikkó, kde strávíte den poznáváním bohaté historie města. Prohlídka komplexu Tóšó-gú vám snadno zabere celý den. Večer se vraťte do Tokia, nebo navštivte onsen (horké lázně) a přespěte v penzionu poblíž jezera Čúzendži.

6. den Jokohama

Po krátké cestě vlakem přijedete do Jokohamy. Z věže Landmark Tower se vám otevře nádherný výhled na celé město. Muzeum NYK Maritime a Muzeum hedvábí vás zasvětí do historie tohoto sídla. Odpočiňte si v zahradách Sankei-en, a než se vrátíte zpět do Tokia, prozkoumejte ještě místní čínskou čtvrť.

7. den Kamakura

Kamakura, jen kousek vlakem nebo autem z Tokia, je dalším významným historickým centrem. Při prohlídce města vám den rychle uteče. Obrovskou sochu buddhy (Daibucu) a chrám Hase-dera prostě musíte vidět.

8.–9. den Kjóto

Do Kjóta se dostanete z Tokia letadlem či vysokorychlostním vlakem. Cestou budete moci spatřit úchvatnou horu Fudži. První den si projděte Císařský palác a vilu Kacura. Druhý den se vydejte do čtvrti Higašijama a navštivte chrám Kijomizu. Pokud už budete přesyceni prohlídkami svatyň, zajděte do Kjótského národního muzea, kde je vystavena rozsáhlá sbírka tradičního umění.

10.–11. den Ósaka

Vysokorychlostním vlakem se velmi rychle dostanete z Kjóta do Ósaky. Projděte se čtvrtí Šinsaibaši a dojděte až k mrakodrapu Umeda Sky Building, odkud je nádherný výhled na město. Odtud se vydejte do obrovských nákupních středisek Hankjú a Hanšin. Další den věnujte poznávání tradiční Ósaky. Zajděte si do Ósackého hradu, Uměleckého muzea Fudžita a Muzea orientální keramiky.

12. den Nagasaki

Nasedněte na vysokorychlostní vlak do Nagasaki a poznejte vliv evropské kultury v Nagasackém muzeu historie a kultury. Poté se projděte po Mírovém parku a nevynechejte ani Muzeum atomové bomby.

Úvod

Japonsko je zemí neskutečných kontrastů. Setkáte se zde s farmáři, kteří pěstují rýži v odlehlých venkovských oblastech, ale také s miliony obchodníků, kteří se den co den mačkají v tokijském metru, žijí tu zen-buddhističtí mniši, ale i módou posedlí teenageři. Můžete se zúčastnit slavností v chrámech a svatyních nebo navštívit hlučné salonky plné hráčů pačinka (hazardní hry). Protipólem do detailu propracované architektury chrámů jsou strohé betonové bytové domy. To vše dohromady tvoří jedinečnou tvář Japonska – jedné z nejpodivuhodnějších zemí na světě.

Japonské souostroví

Japonsko leží na tzv. Ohnivém kruhu, u východního pobřeží Asie. Souostroví tvoří čtyři hlavní ostrovy – největší Honšú (Honshū), od něj Vnitřním mořem oddělený Šikoku (Shikoku), Hokkaidó (Hokkaidō) na severu a Kjúšú (Kyūshū) na jihozápadě. Kromě toho tu najdete asi 3900 menších ostrůvků, táhnoucích se od jihozápadu k severovýchodu v pásu o délce asi 3800 km.

Sopka Sakuradžima v Kagošimě

Hlavní ostrovy jsou známé drsnou krajinou – přibližně 75 % jejich povrchu tvoří vysokohorské masivy. Většina pohoří vznikla před miliony let vzájemným působením dvou litosférických desek. Některé hory v Japonsku – včetně nejvyšší Fudži (Fuji-san) – jsou sopečného původu. Vznikly z lávy a z popela, které sopky opakovaně chrlily na zemský povrch. Většina hor je zalesněná, a to buď přirozenými, nebo uměle vysázenými lesními porosty. Přirozené lesy jsou zde různého typu – tvoří je subarktické jehličnany na Hokkaidó, opadavé a stále zelené listnaté dřeviny v oblasti mírného pásu, ale také subtropický prales v nejjižnějších částech Okinawského souostroví.

Kvůli poloze přímo na rozhraní dvou litosférických desek dochází v Japonsku k častým zemětřesením. Je zde také relativně vysoká sopečná aktivita. Zemětřesení jsou však mnohem častější než sopečné výbuchy, každé století dochází k několika extrémně ničivým otřesům. Zemětřesení, které zasáhlo Japonsko 11. března 2011, vyvolalo vlnu tsunami, jež si vyžádala 18 tisíc lidských životů. Zemětřesení bylo tak silné, že posunulo celý ostrov Honšú o 2,4 m na východ a způsobilo nepatrné vychýlení zemské osy. Z celkem 186 japonských sopek je dnes činných přibližně 60 a čas od času o sobě dá některá z nich vědět. V posledních letech došlo několikrát k erupci sopky Šinmoedake (Shinmoedake) na ostrově Kjúšú.

Jednou z výhod, které přináší vysoký počet sopek na území Japonska, je výskyt velkého množství onsenů (vřídel). Termální prameny měly odjakživa nezastupitelné místo v japonské kultuře a v současnosti jsou lázně onsen oblíbenou formou relaxace téměř všech Japonců. Výraz onsen má dnes několik významů: označuje jak pramen vyvěrající ze země, ve kterém se můžete zdarma smočit, tak kamenné jezírko v lázních či velký hotelový komplex, kde si odpočinete od okolního světa. Strávit noc v jednom z tradičních japonských domů s lázněmi by měl každý, kdo se do Japonska vypraví.

Přelidněná země

Přestože je většina japonského území hornatá, Japonci nejsou horským národem. Dávají přednost životu v přelidněných rovinatých oblastech podél pobřeží nebo ve vesničkách v údolích ve vnitrozemí. Vhodné k osídlení jsou pouze dvě pětiny území, zbytek tvoří rozeklané horské hřebeny a husté lesy. Většina obyvatel, továren, farem, domů a veřejných institucí je natěsnána jen na přibližně 20 % celkové rozlohy Japonska. V poměru počtu obyvatel a využitelnosti území je Japonsko nejhustěji osídlenou zemí na světě.

Přeplněné japonské ulice

Hlavními japonskými průmyslovými oblastmi jsou regiony Kantó a Kansai, které se nacházejí v okolí Tokia a Ósaky. Mezi těmito městy leží mnoho menších městeček a vesnic, jež splývají v jeden souvislý zastavěný pás táhnoucí se rovinatou krajinou s farmami a políčky, které jsou vtěsnány do každého volného místa mezi domy. Jen samotné Tokio má přes 13 milionů obyvatel, celá aglomerace pak čítá více než 35 milionů lidí a rozprostírá se po celém regionu Kantó, který produkuje téměř třetinu HDP Japonska.

Řada návštěvníků žasne nad tím, jak dobře spolu vychází lidé v tak přelidněné zemi. Kriminalita, která trápí většinu velkých měst ve světě, je zde velmi nízká. I když v posledních letech došlo k mírnému nárůstu zločinnosti, zůstává Japonsko jednou z nejbezpečnějších zemí na světě, a to jak pro obyvatele, tak pro turisty.

Lidé

Z hlediska etnické příslušnosti je Japonsko homogenní zemí – asi 98 % obyvatelstva tvoří Japonci. Japonsko nezažilo období hromadné imigrace nebo invazi ze zahraničí – až na poválečnou americkou okupaci. (Ta byla oficiálně ukončena roku 1952, ve skutečnosti jsou však americké základny v Japonsku dodnes).

Údaje a fakta

Území: Celková rozloha Japonska činí 377 435 km^2, je 42. největší zemí na světě (rozloha ostrovů Hokkaidó, Honšú, Kjúšú a Šikoku). Kromě čtyř hlavních ostrovů patří k Japonsku asi 3900 menších ostrovů. Hory pokrývají přibližně 75 % území. Nejvyšším bodem je hora Fudži s nadmořskou výškou 3 776 m n. m.

Populace: V Japonsku dnes žije přes 127 milionů Japonců, je tak desátým nejlidnatějším státem planety. Svůj domov zde má také asi 700 tisíc Korejců, 600 tisíc Číňanů a dalších asi 900 tisíc osob jiných národností. Hustota zalidnění činí 336 obyvatel na km^2. Průměrná předpokládaná délka života je 80,5 let pro muže a 86,8 let pro ženy.

Hlavní město: Tokio (13 600 000 obyvatel).

Největší města: Jokohama (3 700 000 obyvatel), Ósaka (2 700 000 obyvatel), Nagoja (2 300 000 obyvatel), Sapporo (1 950 000 obyvatel), Kóbe (1 550 000 obyvatel), Kjóto (1 470 000 obyvatel), Fukuoka (1 000 000 obyvatel), Kawasaki (1 480 000 obyvatel), Hirošima (1 200 000 obyvatel) a Kita Kjúšú (950 000 obyvatel).

Státní správa: Japonsko je konstituční monarchií, zemí s parlamentní demokracií, řídí ji vláda v čele s předsedou. Roli oficiální hlavy státu plní císař. Parlament sestává z poslanecké sněmovny (480 členů) a senátu (242 členů). Japonsko je rozděleno na 47 administrativních jednotek – 43 prefektur, 2 městské prefektury (Kjóto, Ósaka), 1 správní okruh (Hokkaidó) a 1 metropolitní město (Tokio). Každá administrativní jednotka je spravována samostatně.

Neznamená to však, že by se v japonské společnosti neobjevovala diskriminace národnostních menšin. V Japonsku dnes žije přibližně 700 tisíc Korejců. Přestože je pro řadu z nich Japonsko domovem už po několik generací, japonské zákony stále nepovolují dvojí občanství – možnost získat japonské občanství je velmi malá, uděluje se jen ve výjimečných případech. Otázka etnické příslušnosti je nadále aktuální, a tak mnoho Korejců používá japonská jména, aby se vyhnuli diskriminaci. Ainu, etnicky oddělená komunita, kterou antropologové považují za původní obyvatelstvo Japonska, dnes žije téměř výhradně na ostrově Hokkaidó a vede kampaň za občanská práva v asociaci, podobně jako původní obyvatelstvo v USA. Milionová populace Okinawanů, jejichž jižní ostrovy byly k Japonsku připojeny teprve v roce 1879, představuje osobitou část obyvatelstva s jedinečnou kulturou.

Další skupinou, která je sice stejného etnického původu jako většina Japonců, ale má zvláštní postavení, jsou burakumini („lidé z osad“, eufemismus jejich starého kastovního jména eta neboli „hodně špíny“, jehož používání bylo oficiálně zakázáno na konci 19. století). Jedná se o potomky vyvrženců, kteří zastávali kdysi tabuizovaná a dodnes podřadná zaměstnání, jako porážení dobytka, koželužství, sběr odpadků a práce se zemřelými. Vzhledem ke stigmatu spojenému s jejich postavením, je obtížné stanovit celkový počet burakuminů. Poslední čísla vypovídají o tom, že tvoří asi 2 % japonské populace, která představují asi jeden až dva miliony Japonců. Žijí v samostatných vesničkách nebo v okrajových čtvrtích měst (proto „lidé z osad“). Nejčastěji se starají o čistotu v parcích či v chrámech nebo pracují jako čističi bot na některém z vlakových nádraží.

Náboženství

V průzkumech mapujících náboženské vyznání se Japonci často hlásí k více než jednomu náboženství, a to převážně k šintoismu a buddhismu. Jedním z hlavních rysů japonského náboženství je totiž jeho sklon k synkretismu. V raném věku vodí rodiče své potomky do šintoistických svatyň; ti pak často mají v dospělosti pseudokřesťanskou svatbu (obvykle v hotelové „kapli“ s nevysvěceným oddávajícím v rouchu) a nakonec buddhistický pohřeb.

Ve svatyni v Kjótu

Šintoismus je považován za původní japonské náboženství a má vliv v podstatě na veškeré aspekty japonské kultury a společnosti. Je obtížné jej stručně popsat, jelikož se nejedná o systematický soubor náboženských tradic. Z toho důvodu nedisponuje ani posvátnou knihou, která by shrnovala všechna jeho pravidla. Výraz šintó se objevil až po příchodu buddhismu a sloužil zejména k odlišení tradiční víry od té, která sem pronikala odjinud. Šintó je v podstatě animistickou vírou zahrnující uctívání božstev kami. V každé živé i neživé věci – zvířeti, rostlině, kameni, hoře, Slunci – může kami přebývat.

Buddhismus se do Japonska dostal přes Čínu a Koreu v 6. stol. n. l., k jeho rozšíření však došlo asi o 300 let později. Postupem času bylo buddhistické myšlení ovlivňováno původní vírou šintó, a kami tak byla považována za dočasný projev buddhistického božstva. Buddhistické chrámy a šintoistické svatyně spolu velmi často sousedí, nebo se dokonce nachází v jednom společném areálu či budově.

Extrémy podnebí

Japonské podnebí je velmi rozmanité. Daleko na severu, na ostrově Hokkaidó, panují chladná léta a mrazivé zimy. Od listopadu do dubna zde leží vysoká sněhová pokrývka, proto je ostrov znám jako místo nabízející vynikající lyžařské podmínky. Na Honšú, hlavním ostrově, na němž se nachází města Tokio, Kjóto a Ósaka, vládne mírné klima a studené zimy střídají teplá a vlhká léta. Jižní oblasti Kjúšú a Okinawské ostrovy leží v pásu subtropického klimatu s mírnou zimou a teplým, až nepříjemně vlhkým létem.

Budova Prada v Tokiu

Příchod jara, spojený s rozkvetlými třešněmi (sakurami), je vítán s radostí. Předpovědi v médiích denně oznamují, kdy v dané oblasti stromy rozkvetou, a Japonci pozorují jejich rozkvět při festivalu hanami. Třešně začínají kvést nejdříve na Okinawském souostroví (koncem ledna), poté rozkvétají na Kjúšú (koncem března) a postupně se pás kvetoucích třešní přesouvá na sever. Na Hokkaidó sakury kvetou v polovině května.

Teploty začínají rychle stoupat a neustávající poprchávání cuju, signalizující začátek období dešťů, se začíná objevovat asi dva měsíce po odkvětu třešní. Vysoké horské hřebeny, které tvoří jakousi páteř ostrova Honšú, představují hranici mezi dešťovými frontami. Cuju jsou typické pro oblasti na břehu Tichého oceánu směrem na jih a na pobřeží Japonského moře nabývají srážky na intenzitě a mají charakter tropických lijáků. Deště ustávají koncem června, a to postupně od pobřeží Tichého oceánu. Po nich přichází teplé a vlhké léto. Teploty dosahují maxima v srpnu, kdy se mnoho obyvatel měst vydává do chladnějších oblastí v horách. Září představuje vrchol sezóny tajfunů. Jižní a pacifická část země čelí prudkým vichrům, které dokážou bořit domy (je však třeba říci, že ty mívají velmi křehkou konstrukci) a potápět lodě. Během jedné sezóny zasáhnou Japonsko v průměru tři až čtyři tajfunové bouře.

Architektura

Japonští stavitelé to nikdy neměli lehké – tajfuny, zemětřesení, záplavy a sesuvy půdy neustále ohrožovaly jejich výtvory. Tradičním stavebním materiálem je dřevo, především pak dřevo jehličnatých stromů, které hojně rostou v lesích, pokrývajících většinu území. Fakt, že najdete v Japonsku jedny z nejstarších dřevěných budov na světě (např. chrám Hórjú-dži ze 7. století, 10 km jihozápadně od Nary, a největší dřevěnou památku na světě, chrám Tódai-dži v Naře) svědčí o tom, že i dřevěné stavby dokážou náporu času a klimatickým podmínkám odolat.

Japonská jména

Japonci vždy uvádějí nejprve své příjmení a poté jméno. Většina lidí není nakloněna tomu, abyste je oslovovali jménem (místo příjmení), pokud nejste jejich blízcí přátelé.

Tradiční japonská architektura spojuje hranaté konstrukce s těžkými, komplikovanými střechami. Pilíře či sloupy nesou váhu střechy, proto mohou být zdi tenké, jelikož stavbu nepodpírají – často působí tak křehce, jako by ani nebyly stěnami. Vnější zdi jsou totiž tvořeny obvykle pouze posuvnými dřevěnými panely, které lze snadno odsunout, a tím odstranit bariéru mezi interiérem a exteriérem, což oceníte především během vlhkého japonského léta. Najdete zde rytiny nepravidelných tvarů – spirály, oblé linky, mytická zvířata či květy. Chrámy a další okázalé budovy jsou jimi doslova posety, aby tak kompenzovaly jinak nezajímavou stavební konstrukci.

Japonsko si osvojilo i moderní architekturu a stavební materiály, což je znát především ve větších městech. Futuristické stavby jsou vybaveny supermoderními systémy větrání s rekuperací tepla, střešními solárními panely nebo také mívají speciálně tvarované zdi, které zajišťují příjemné proudění vzduchu do vnitřních prostor a dvorků. Japonsko navíc již začalo využívat fotovoltaické sklo, díky němuž se z budov stávají jakési malé elektrárny.

Tradice potkává modernu

Spojení moderních a tradičních hodnot vede k tomu, že v Japonsku narazíte na řadu fascinujících kontrastů. Během své historie se země setkala s řadou prvků z cizích kultur, z nichž si vzala pouze to, co chtěla. V průběhu staletí převzali Japonci některé prvky čínského písma a filozofie, korejského umění a keramiky a v poslední době samozřejmě také technologií západního světa, včetně oblečení a rychlého občerstvení. To, co si Japonsko osvojuje od západních či jiných kultur, si ovšem přetváří k obrazu svému.

Japonský čajový obřad

Už po stovky let lidé hromadně putují, aby se na jaře mohli pokochat květy proslulých třešní sakura nebo překrásnými zlatavými, zářivě červenými či žlutými barvami podzimních javorů. Dnes se však na tuto cestu vydávají dopravními prostředky jednoho z nejrozvinutějších dopravních systémů na světě, například proslulým vysokorychlostním vlakem šinkansen (shinkansen), který uhání zdejší krajinou rychlostí přesahující 300 km/h.

Staletí starou oslavu a rituál v podobě 15denního zápasu sumó obohatily moderní technologie. Diváci si můžou vychutnávat zpomalené záběry 150kilových zápasníků, kteří se navzájem snaží vytlačit ze zápasnického kruhu pomocí chvatu uččari (položení na záda).

I přes budování betonových staveb v rámci poválečné japonské urbanizace, zde najdete poklid a odpočinek v altáncích tradičních restaurací s podlahami z tatami, kde budete od ostatních hostů odděleni papírovou zástěnou šódži, nebo v zelených, mechem porostlých chrámových zahradách, které jsou pozůstatkem nedávné minulosti.

Tradiční japonská rodina je sice na první pohled patriarchální, stále to jsou však ženy, které vedou rodinný rozpočet a vychovávají děti. Avšak nárůst počtu žen, které nezůstávají doma a budují kariéru, vedl k tomu, že se dnes finančně nezávislé ženy vdávají mnohem později, případně zůstávají samy. Tyto ženy pak často vůbec nemají potomky (mimo tradiční rodinu se v Japonsku rodí jen minimum dětí), což má za následek značný pokles porodnosti. Navíc po narození prvního dítěte opouští až tři čtvrtiny žen, zejména těch vzdělanějších, pracovní proces, což má výrazný negativní vliv na japonskou ekonomiku.

A nad tím vším bdí císař Akihito. Až do roku 1946 byli jeho otec Hirohito a všichni jeho předchůdci považováni za potomky bohů, kteří stvořili starobylou říši Jamato, z níž vzniklo dnešní Japonsko. V současné době císař nemá prakticky žádnou moc, ale členové císařské rodiny se setkávají se státníky jiných zemí, angažují se v různých organizacích, pronáší proslovy při slavnostních příležitostech apod.

Nejlépe pochopíte Japonsko a jeho kulturu, když nastražíte uši, otevřete oči a především pak svou duši. Vychutnejte si zdejší kuchyni, potěšení pro všechny smysly, poznejte krásu zdejšího divadla kabuki, zeleň téměř postrádajících zenových zahrad či ikebanu (aranžování rostlin). Zkuste neusnout při představení divadla nó, zúčastněte se čajového obřadu nebo se zajděte podívat na názornou ukázku úchvatného umění kendó (šerm s bambusovým mečem), které je doprovázeno působivými bojovými pokřiky.

Pověst Japonska jako výrobce a vývozce špičkových elektronických zařízení v posledních letech poněkud upadá, moderní „cool Japonsko“ však světu stále nabízí pestrou škálu nových kulturních vývozních artiklů. Extrémně stylizované komiksy manga a jejich animované verze anime si získaly řadu příznivců po celém světě a v samotném Japonsku na ně narazíte takřka na každém kroku. Také japonské filmy sbírají mnohá ocenění, a japonští módní návrháři a neobvyklý styl jejich oděvů se stali inspirací pro řadu zahraničních tvůrců.

Jen velmi málo návštěvníků přijíždí do Japonska zcela bez předsudků. Přitom jen málokterý národ je tak vlídný k cizincům jako právě Japonci. Návštěvníci, kteří jsou otevření a připravení poznat něco nového, jsou odměněni nezapomenutelnými a často neočekávanými zážitky, jaké nikde jinde nenajdou.

Stručná historie

Podle nejstarších oficiálních záznamů – kronik z 8. století Kodžiki (Záznamy starých věcí) a Nihonšoki (Japonské záznamy) – vznikly japonské ostrovy tak, že bůh Izanagi a bohyně Izanami míchali vody na Zemi kopím, z nějž ukápla krůpěj a vytvořila legendární ostrov Onogoro. Na něj božstva sestoupila a zplodila zde několik potomků – hlavní japonské ostrovy. Izanagi poté zrodil ještě, krom jiných, bohyni Slunce Amataresu, která obdařila japonskou císařskou rodinu zrcadlem Jata no kagami (Yata), mečem Kusanagi a klenotem Jasakani no magatama (Yasakani). Zrcadlo je dodnes uschováno v šintoistické svatyni Ise a všechny tři předměty jsou dnes císařskými insigniemi.

Ainuové

Národ Ainu (neboli „člověk“), jehož současná populace čítá méně než 30 000 obyvatel, je považován za původní obyvatelstvo ostrova Hokkaidó a severní části Honšú. Jejich původ zůstává tajemstvím – někteří badatelé původně předpokládali, že mají europoidní předky, pozdější zkoumání DNA ale naznačuje spíše spojení s mongoloidní rasou.

Dříve než tento příběh odsoudíte pro jeho mytickou povahu, je třeba mít na paměti, že až do roku 1946 byli japonští císaři považováni za přímé potomky bohyně Amaterasu. V roce 1946 Hirohito veřejně prohlásil, že se jedná o pověru a že císař není božského původu. A i když jsou tyto mýty o vzniku ostrovů stále oblíbené a dávají prostor fantazii, už jen malé množství lidí je považuje za pravdivé a věří, že je císař opravdu potomkem bohů.

Pravěk a rané dějiny

Nejnovější nálezy kosterních pozůstatků, zbraní a keramiky svědčí o tom, že lidé přešli dnes zaplavené území mezi východní Sibiří a ostrovem Sachalin, přes nějž se dostali do severního Japonska, zhruba před 37 tisíci lety. Později osídlili celé japonské souostroví – byli předky dnešních Ainuů, kteří se svými europoidními rysy (hustější ochlupení na těle i na tváři) liší od pozdějších imigrantů z Číny (např. z Mandžuska), Koreje a možná i Malajského poloostrova. Snaha o centralizaci tehdejšího státu vedla k postupnému porobení obyvatelstva. Ainuové kladli odpor, a proto byli vytlačeni až na Hokkaidó, kde žijí v malém počtu dodnes.

Hliněná miska z období středního Džómonu

Nejstarší objevené osady (10 000 př. n. l.) spadaly do kultury Džómon („provazcový vzor“). Název je odvozen od provazcových vzorů na keramice, která dosud nebyla překonána co do nápaditosti a kterou lidé této kultury vyráběli bez pomoci hrnčířského kruhu; patří mezi nejstarší na světě. Lidé tehdy žili v obydlích podobných zemljankám, živili se lovem, rybolovem a sbíráním kořínků a měkkýšů. Až ve 3. století př. n. l. (kultura Jajoi) se sem z Číny rozšířily metody pěstování rýže, používání hrnčířského kruhu a metody zavlažování, z nichž některé se uplatňují dodnes.

Věrohodný popis tehdejší doby neexistuje, čínské dokumenty ze 3. století zmiňují japonskou panovnici Himiko, která „vládla lidu, který dodržoval zákony, ale měl sklony k nadměrnému pití, a který byl rozdělen do tříd, jimž odpovídalo určité tetování“. O pět století později už vznikají japonské kroniky Kodžiki a Nihonšoki, které popisují legendární zrod císařské dynastie: v roce 660 př. n. l. se první císař Džinmu („božský válečník“) – potomek bohyně Amaterasu – vydal ovládnout oblast Kinki (okolí Ósaky a Kjóta) a zde, na planině Jamato, založil japonský stát.

Poněkud věrohodnější popis (ale stále ještě plný mytických prvků) kroniky poskytují až pro dobu příchodu korejských vzdělanců na japonský dvůr kolem roku 400 – ten souvisí s tehdejší japonskou državou na Korejském poloostrově, odkud učenci pocházeli. Stát Jamato, jak bývá Japonsko raného období nazýváno, byl rozdělen na rodové společnosti udži, jimž sloužily skupiny be, což byli farmáři, rybáři, lovci, tkalci či hrnčíři. Společně pak všichni patřili pod nejmocnější udži císařské rodiny.

Cesta bohů

Jednou z tezí šintoismu bylo, že císař je potomkem bohyně Slunce Amaterasu. Ačkoliv bylo toto tvrzení roku 1946 oficiálně popřeno, zůstal císař nejvyšším šintoistickým knězem.

V šintó (shintō), doslova „cesta bohů“, hraje velkou roli uctívání přírody. Proto vznikla celá řada svatyní na překrásných místech mimo hustě obydlené části: na vrcholcích hor nebo v lesích, kde údajně přebývají božstva kami ve vodopádech, kamenech či mohutných stromech. Přívrženci šintoismu vyjadřují bohům svou úctu prostřednictvím očistných obřadů.

Šintó je méně formálním náboženstvím, než na jaké jsme na západě zvyklí. Řada obchodů a davy turistů okolo tokijské svatyně Asakusa připomínají spíše venkovský jarmark. Uvnitř svatyně se lidé modlí a tleskají, aby přilákali pozornost bohů, uctivě se klaní a hází mince do vyhrazených schránek. Potom zajdou ke stánkům s občerstvením a zábavou a do obchůdků se suvenýry, které se občas nacházejí přímo na pozemku svatyně. Je jen málo zemí, ve kterých se obchod a náboženství tak harmonicky prolínají.

Čínské vlivy

Japonci byli vytlačeni z Korejského poloostrova v 6. století, avšak dříve než se tak stalo, stihli Korejci na japonský dvůr přinést kopie buddhistických obrazů a textů (súter) pocházejících z Číny.

Princ Šótoku vytvořil první japonskou ústavu

Tak jako křesťanství sehrálo velkou roli při šíření středomořské kultury do severní Evropy, zasloužil se buddhismus o rozšíření čínské kultury do Japonska. Od 7. do 9. století se mnoho Japonců (mnichů, učenců a umělců) vydávalo na nebezpečnou cestu přes Japonské moře do Číny, aby zde studovali čínské náboženství, dějiny, čínskou literaturu a malbu a své poznatky pak přinesli zpět do Japonska.

Velmi výraznou postavou této doby byl princ Šótoku, který v roce 604 vytvořil první japonskou ústavu o sedmnácti článcích Džúšičidžó kenpó. Obsahovala nejen zásady správného chování, ale i popis ideálního státu. Dokument se stal základním zákoníkem země. Šótoku také navázal vztahy s čínskou dynastií Suej. Zasloužil se o to, že japonský dvůr převzal prvky čínské centralizované vlády a její formální byrokracie s rozdělením na osm dvorských hodností; roku 604 přejal také čínský kalendář. Tento kalendář byl použit při výpočtu roku založení Japonska – po odečtení 1260 let, jednoho čínského kosmologického cyklu, byl stanoven rok 660 př. n. l., jenž byl oficiálně prohlášen za rok vzniku japonského státu. Ten si dodnes Japonci připomínají dne 11. února, který je státním svátkem.

Už v těchto raných dějinách byla funkce císaře většinou pouze formální. Skutečnou moc měl vojensky i ekonomicky nejsilnější udži. V 7. století rod Soga prosazoval buddhismus jako císařem schválený protipól původního šintó, stejně tak usiloval i o zavedení čínských zvyklostí, které by oslabovaly vliv jeho konzervativnějších soupeřů. V roce 645 byl však rod Soga vytlačen Nakatomi Kamatarim, zakladatelem velkého rodu Fudžiwara, který měl poté díky sňatkové politice až do 11. století na císaře obrovský vliv; císařovny byly z tohoto rodu vybírány až do 19. století.

Období Nara

Další novinkou přejatou z Číny bylo založení trvalého sídelního města pro císařský dvůr – jako první byla vybrána Fudžiwara (nedaleko Nary); už v roce 710 se však dvůr přesunul do města Heidžó (dnešní Nary). To bylo vystavěno podle hlavního města tchangské říše Čchang-anu, mělo stejně jako jeho předobraz šachovnicovitý půdorys, ale rozlohou bylo poloviční. Na jeho severním konci stál císařský palác, zbytek města obklopovaly buddhistické kláštery a šintoistické svatyně. Městské hradby vybudovány nebyly, neboť v tehdejším klidném období nehrozila ani invaze ze zahraničí, ani občanská válka.

Velký Buddha v chrámovém komplexu Tódai-dži v Naře

Éra označovaná podle hlavního města jako období Nara byla charakteristická náboženskou horlivostí buddhistických mnichů a jejich uměleckou tvorbou. Byli iniciátory mohutného rozvoje architektury, odlévání bronzu, stavění mostů a sochařství. Dodnes historici čínského umění nacházejí nejzachovalejší ukázky architektury dynastie Tchang na chrámech v okolí Nary ze 7. a 8. století. Obyčejné Japonce však přitahovalo spíše buddhistické umění než jeho složitá filozofie, která byla navíc dlouhá léta sepsána pouze v čínštině, jazyku nepočetné dvorní elity.

V tomto období stále sílila moc rodu Fudžiwara (potomků Nakatomi Kamatariho). Tím, že „dodávali“ dívky do císařského rodu, ať už jako konkubíny, nebo manželky císařů, si zajišťovali, že v blízkosti vládce byl vždy tchán, strýc nebo dědeček z jejich rodu. Tak mohli na císaře stále dohlížet. Jejich moc dosáhla vrcholu v období Heian.

V době, kdy měl rod Fudžiwara největší moc, byl velmi často na post císaře dosazován ještě nezletilý chlapec, za nějž prakticky vládl regent z tohoto rodu, kterému se říkalo seššó, později kampaku. Po dosažení plnoletosti se měl císař ujmout vlády, regent ho však většinou přemluvil, aby brzy abdikoval a trůn postoupil dalšímu (nezletilému) císaři. Takto moc zůstávala stále v rukou rodu Fudžiwara.

Zlaté období Heian

Moc chrámů v okolí Nara až příliš vzrostla, a proto se císař rozhodl město opustit, aby se z jejich vlivu vymanil. Poté, co v roce 794 geomantikové nalezli vhodné místo pro vybudování nového hlavního města, byl postaven Heian (dnešní Kjóto) – císařským sídlem zůstal až do roku 1869.

Starověká ilustrace z Příběhu prince Gendžiho

Buddhistické kláštery a členové dvorní aristokracie postupně získávali rozsáhlé pozemky zbavené daňové povinnosti. Tato území se poté osamostatňovala a vznikaly na nich vrchnostenské statky zvané šóen, které se staly základem rodícího se feudalismu. Majitel šóen pronajal provinčnímu správci, jenž pak zaměstnával drobné zemědělce (které jejich vlastní půda neuživila), aby na statku pracovali, a dohlížel na jejich práci. Tato komplikovaná struktura práv a povinností (šiki) vznikla koncem 8. století a v japonské společnosti byla praktikována až do 20. století.

Mezitím na heianském dvoře zažívala rozkvět literatura a umění. V poklidných palácových zahradách se pořádaly básnické hry, při nichž každý host musel složit krátkou báseň dříve, než k němu po miniaturním, klikatém vodním kanálku připlul pohár rýžového vína. Aristokracie podnikala výlety na místa s nejlepším výhledem na kvetoucí sakury a stavěly se altánky pro pozorování Měsíce v úplňku. Každá denní činnost, od banálního otevření deštníku až po vznešený akt milování, byla spojena s patřičným (často velice složitým) obřadem. I konverzace často spočívala v improvizované výměně elegantních veršů.

Upadající význam čínské kultury na japonském území odrážela i sama japonština. Protože v původním jazyce neexistovala žádná abeceda, japonští učenci se snažili přizpůsobit čínské písmo potřebám japonštiny. Čínské znaky se ve zjednodušené formě začaly používat pro zápis japonských slabik; vznikl tak systém dvou slabičných abeced – katakany a hiragany. Ty se v kombinaci s čínskými znaky (a latinkou) používají v japonštině dodnes.

Dvůr se tehdy zajímal spíše o umění než o správu provinčních oblastí, které proto začali nekontrolovaně plenit bandité. Provinční správce spíše lákal vlastní zisk než prosazování práva a zákonů. To vedlo k tomu, že si vlastníci rozsáhlých území vybudovali vlastní vojenské oddíly.

V roce 1156 propukly u dvora nepokoje. V otevřeném boji o následnictví trůnu se utkaly mocné vojenské rody – Taira a Minamoto. Následovala čtyřletá občanská válka, která znamenala úplný konec dvorské šlechty. Ta byla vytlačena do pozadí a nahrazena šlechtou vojenskou. Boje znamenaly také konec vlivu mocného rodu Fudžiwara. Válka skončila v roce 1160 vítězstvím rodu Taira, jehož vláda však nakonec trvala pouhá dvě desetiletí.

V následujících 20 letech, tedy v době vlády rodu Taira, moc rodu Minamoto postupně sílila. Jeho členové se usadili v oblasti Kantó a vojensky vypomáhali místním vojevůdcům a vlastníkům půdy, jimž se nedostávalo pomoci od císařského dvora. Místní k nim na oplátku byli loajální. V roce 1180 se rod Minamoto opět otevřeně postavil Tairům, a tak došlo k rozbrojům označovaným jako válka Gempei. Boje skončily o pět let později definitivní porážkou rodu Taira v bitvě u úžiny Dan-no-ura a k moci se dostali Minamotové. Tato bitva znamenala v japonských dějinách významný krok k posílení moci vojenské vrstvy a k formování feudální společnosti.

Příběh prince Gendžiho

Příběh prince Gendžiho, významné dílo klasické japonské literatury, napsala na počátku 11. století Murasaki Šikibu, dvorní dáma na císařském dvoře. Kniha mapuje vzrušující milostné příběhy krásného Gendžiho, dvořana z éry Heian.

Nástup šógunů

Nový vojevůdce, chladný a nemilosrdný, ale zkušený Minamoto no Joritomo, přemístil své sídlo do města Kamakura (jižně od dnešního Tokia), daleko od vlivu císařského dvora, který měl podíl na konci jeho předchůdce Kijomoriho z rodu Taira. Později Joritomo získal titul sei‘i-taišógun (zkráceně šógun, v překladu doslova „vojevůdce bojující proti barbarům“) a jako první z této pozice prakticky vládl celé zemi namísto císaře. Svou moc rozšířil konfiskací pozemků některých poražených z rodu Taira, jež předal pod správu svých vojenských vazalů.

Šógun Minamoto no Joritomo vládl z Kamakury

Joritomo zemřel v roce 1199 a feudální struktura se nedotčená přenesla na rodinu jeho ženy Hódžó, která jistě ráda přijala roli správce a šógunova rádce, ten od té doby představoval spíše loutku. Císařská moc v tomto období ještě více zeslábla. Vládce v Kjótu, jemuž stále sekundoval fudžiwarský regent, byl legitimizován šógunem, který však sám byl fakticky jen loutkou. V zemi, kde forma a obsah tvořily dva neoddělitelné prvky, byly i v politice důležité dvě věci: symbolická autorita a skutečná moc. Jedna bez druhé nemohla existovat.

Ačkoliv byla éra Kamakura relativně krátká, zemi významně ovlivnila. Zdokonalily se metody v zemědělství, což vedlo k mnohem vyšší produkci potravin. V důsledku toho docházelo k postupnému růstu populace a ekonomiky. Území začala být hustěji osídlena, kvetl obchod, regionální trh, a vznikl dokonce i měnový systém. Styky s Čínou pokračovaly jen na soukromé úrovni.

Cesta válečníka

Tvořivý chaos

Japonský válečník

Období Azuči–Momojama

Tokugawa vládne všem

Američané přicházejí

Meidži reformy

Triumf a katastrofa

Mír a prosperita

Nevyhnutelný kolaps

Destrukce a obnova

Historické milníky

Kultura Džómon

(asi 10 000–300 př. n. l.)

660 př. n. l.

Legendární založení japonské říše.

Kultura Jajoi (Yayoi)

(asi 300 př. n. l. – 300 n. l.) Z Číny a Koreje jsou přejaty nové techniky točené keramiky a pěstování rýže.

Období Kofun

(asi 300–710)

asi 300

Vznik centralizovaného státu Jamato (Yamato). Velký vliv Číny.

asi 538

Z Číny se šíří buddhismus. K moci se dostává rod Soga.

645

Sogové vyhnáni Kamatarim, zakladatelem dynastie Fudžiwara.

Období Nara

(710–794)

710

Nara se stává novým hlavním městem.

Období Heian

(794–1185)

794

Císařský dvůr se přesouvá do města Heian.

1185

Bitva u Dan-no-ury, kde byl definitivně poražen rod Taira.

Období Kamakura

(1192–1333)

1192

Minamoto no Joritomo se stává prvním kamakurským šógunem.

1274 a 1281

Neúspěšné invaze Mongolů v čele s chánem Kublajem.

1333

Pád kamakurského šógunátu.

Období Muromači (Muromachi)

(1338–1573)

1338–1573

Šógunát rodu Ašikaga.

1467–1477

Občanská válka mezi knížaty daimjó . Období Válčících států.

1543

Příchod portugalských mořeplavců a jezuitských misionářů.

1568

K moci se dostává Nobunaga.

Období Momojama (Momoyama)

(1573–1600)

1582

Nobunaga zavražděn, jeho nástupcem se stává Hidejoši.

1592

Neúspěšná Hidejošiho invaze v Koreji.

1598

Smrt Hidejošiho; Tokugawa se ujímá moci.

Období Edo

(1603–1867)

1603

Iejasu Tokugawa je jmenován šógunem  a přesouvá své sídlo do Eda.

1639

Počátek 200leté izolace Japonska.

1854

Kanagawská smlouva, začátky obchodování s USA.

Období Meidži

(1868–1912)

1868

Císař Meidži (vlastním jménem Mucuhito) nastupuje na trůn.

1894–95

Čínsko-japonská válka.

1904–5

Rusko-japonská válka.

Moderní éra

(1912–současnost)

1937

Japonsko vyhlašuje válku čínským nacionalistům.

1940

Japonsko se přidává k Ose Berlín–Řím–Tokio.

1941

Japonský útok na Pearl Harbor.

1945

Svrženy atomové bomby na Hirošimu a Nagasaki; kapitulace.

1945–52

Americká okupace Japonska.

1964

V Tokiu se konají olympijské hry; stabilizace japonské ekonomiky představuje opětovný vstup Japonska na pole mezinárodního obchodu.

1952–93

Rychlý ekonomický růst a industrializace, Japonsko se stává 2. nejbohatším státem světa.

1989

Smrt císaře Hirohita; Akihito přebírá vládu.

1993–2012

Japonská ekonomika se zpomaluje.

1995

Zemětřesení v oblasti Kóbe, 6 000 mrtvých. Sekta Óm šinrikjó páchá sarinový útok ve stanici tokijského metra.

2001

Narození jediného dítěte korunního prince Naruhita a princezny Masako rozpoutává debatu o zákonu o výhradně mužském následnictví.

2008

Protesty na Okinawě týkající se role armády v nucených sebevraždách civilistů za druhé světové války.

2011

Zemětřesení nedaleko pobřeží Honšú vyvolává 11. března tsunami, na 18 tisíc mrtvých, je zasažena jaderná elektrárna ve Fukušimě.

2015

Japonská vláda souhlasí s vysláním armády na cizí území v případě, že země sama či její spojenci budou napadeni.

2016

Ostrov Kjúšú zdevastován sérií zemětřesení, 49 mrtvých. V srpnu oznamuje 82letý císař Akihito svůj záměr v blízké budoucnosti abdikovat.

2020

Tokio bude hostit letní olympijské hry.

Table of Contents

Top 10 zajímavostí

Ideální výlet po Japonsku

Úvod

Japonské souostroví

Přelidněná země

Lidé

Náboženství

Extrémy podnebí

Architektura

Tradice potkává modernu

Stručná historie

Pravěk a rané dějiny

Čínské vlivy

Období Nara

Zlaté období Heian

Nástup šógunů

Tvořivý chaos

Období Azuči–Momojama

Tokugawa vládne všem

Američané přicházejí

Meidži reformy

Triumf a katastrofa

Mír a prosperita

Nevyhnutelný kolaps

Destrukce a obnova

Historické milníky

Údaje a fakta

Cesta bohů

Cesta válečníka

Buddhismus na japonský způsob

Japonské písmo