Top 10 zajímavostí

Aspendos Antické město s krásně zachovalým římským amfiteátrem

Modrá mešita Interiér svatyně zdobí nespočetné množství modrých kachlí

Hagia Sofia Jeden z divů světa byl dokončen roku 537

Muzeum mozaik v Gaziantepu Místo, kde můžete obdivovat stovky čtverečních metrů barvité římské mozaiky, snad nejkrásnější na Blízkém východě

Pamukkale Voda z termálních pramenů bohatá na minerály vytvořila úchvatné travertinové terasy

Patara Nejdelší souvislá turecká pláž, jejíž duny sahají až k působivým ruinám antického města

Palác Topkapı Zde máte jako na dlani celá staletí osmanské slávy a moci

Ölüdeniz Borovicemi porostlé kopce a pláže s bílým pískem jsou lemovány tyrkysovými vodami nádherného zálivu

Nemrut Dağı Velké kamenné hlavy shlížející z kopce do rovin pradávné Mezopotámie

Efes Nejrozsáhlejší pozůstatky římského impéria v celém Středomoří

Ideální výlet po Turecku

1.–2. den Istanbul

Do paláce Topkapı se vypravte brzy, abyste stihli navštívit také chrám Hagia Sofia a Modrou mešitu. V okolí můžete poobědvat a vydat se přes Velký bazar k Sulejmanově mešitě, odtud pak sejděte až k bazaru s kořením. Druhý den se vydejte trajektem přes Bospor, prohlédněte si muzea a nábřežní vily. Okuste noční život ve čtvrti Beyoğlu.

3.– 4. den Z Bursy do města Assos

Třetí den si půjčte auto a trajektem se přeplavte do přístavu Mudanya či Yalova poblíž Bursy. Po prohlídce Bursy zamiřte do Çanakkale, do Troje byste měli dorazit před setměním. Další den se přeplavte do Eceabatu a navštivte Gallipoli. Vraťte se do Malé Asie a jeďte do města Assos, z akropole lze pozorovat slunce zapadající za ostrovem Lesbos.

5.– 6. den Z Ayvaliku do Pamukkale

Ráno si zaplavte a vydejte se po egejském pobřeží do Ayvaliku, kde si můžete dát oběd. Navštivte Pergamon a pokračujte na jih do Selçuku. Následující dopoledne věnujte prohlídce Efesu, po obědě se stavte v Priene, Milétu či Didymě. Poté zamiřte do vnitrozemí do Pamukkale.

7.– 8. den Do Patary...

Po zhlédnutí Hierapolisu pokračujte v cestě přes Afrodisias. Dále jeďte po silnici č. 400 do Dalyanu. Vstaňte brzy a vydejte se na výlet lodí do Kaunosu. Pak zamiřte na východ, zastavte se na oběd v Kaya Köyü. Odpoledne stihnete návštěvu zajímavých míst: na výběr máte Tlos, Pınaru, Xanthos nebo Letoön. Do večera dojedete do Gelemiş, vstupní brány k plážím a ruinám Patary.

9.–10. den Z města Termessos do Kappadokie

Ráno si prohlédněte Termessos, před obědem a odpoledním koupáním u města Side navštivte jednu z antických památek – Perge či Aspendos. Následně se vydejte do vnitrozemí přes Beyşehir do Konye. Po zastávce v muzeu kláštera Mevlâna pokračujte do Kappadokie, základnou vám mohou být Ürgüp či Göreme.

11. den Do Antalye...

Po návštěvě Patary jeďte na oběd do Kaş, odpoledne pokračujte do Kekovy a prohlédněte si Simenu a další poklady tohoto kraje. Příští den putujte dále na východ, zastavte se v Demre na prohlídku města Myra, pak si u Çıralı zaplavte. Pokochejte se pohledem na ruiny města Phaselis. Odtud je to už jen kousek do starého města Antalye.

12.–13. den Kappadokie

Za jeden den můžete v pohodě stihnout návštěvu skanzenu v Göreme a pitoreskních vesnic Üçhisar, Ortahisar a Ürgüp s jeskynními obydlími a kostely, prohlédnout si lze ještě i podzemní město Avanos. Na 13. den si pak nechejte prohlídku podzemního města Sinasos poblíž Derinkuyu a procházku údolím Ihlara.

14. den Ankara

Dojeďte do Ankary, vraťte v půjčovně auto a poté si nejvýznamnější pamětihodnosti turecké metropole prohlédněte během pěší procházky. Za návštěvu stojí pevnost Hisar, Měděný bazar či Muzeum anatolských civilizací, tato zajímavá místa nejsou ani moc daleko od sebe.

Úvod

Turecko je dnes jednou z nejoblíbenějších prázdninových destinací na světě. Tato země, spojující Evropu s Asií, přijímá návštěvníky již celá tisíciletí, i když v dávné historii se nejednalo až tak o návštěvy za poznáním zdejších krás, jako spíše o dobyvačné výpravy. Pokud toužíte poznat bohatství a krásu země, stačí sledovat cesty vyšlapané už od dob starověku. Od prvních prehistorických kultur Anatolie byla tato oblast křižovatkou civilizací: prošli jí Chetité, Řekové, Peršané, Římané, Byzantinci, Seldžukové, Mongolové, Osmané, Francouzi, Britové, Italové i křižáci, přičemž každý z nich po sobě zanechal určitý otisk ve zdejší společnosti a její kultuře.

Vystoupáte-li v Istanbulu po schodišti k Egyptskému bazaru, ocitnete se u mešity Rüstem Paşa Camii. Je to skutečný klenot mezi mešitami, jejž navrhl velký osmanský architekt Sinan a vyzdobil jej nádhernými kachlemi z İzniku. Pokud v Termessu na pobřeží Středozemního moře vyšplháte po strmé pěšině, otevře se před vámi výhled na starověký řecký amfiteátr, posazený na samém okraji propasti. V soutěsce Ihlara v Kappadokii ústí na první pohled nenápadné otvory ve skalách do jeskynních kostelů vyzdobených krásnými byzantskými freskami. Jiný jeskynní kostel, tentokrát v Antakyi, je místem, kde se tajně scházeli učedníci Petr, Pavel a Barnabáš, aby zde dali obsah a název novému náboženství – křesťanství.

Jedním z mnoha příjemných zážitků, jež na vás v Turecku čekají, je koupání na plážích v místech, jako jsou Patara, Olympos, Side či Phaselis. Z prohřátých středomořských vln můžete na břehu spatřit pozůstatky kdysi vzkvétajících antických měst: tu zbytky chrámu, jinde zase sýpky či lázeňského komplexu. A to nemluvíme o pocitu, který zažijete při projížďce na člunu v zátoce u ostrova Kekova, kde pod hladinou můžete spatřit římské mozaiky a z mořského dna vystupující zachovalé římské sloupy.

$UserId$1

Rozloha a krajina

Turecko je velká země, pyšní se 7200 km pobřeží, a navíc má pozemní hranici společnou s osmi státy: Bulharskem, Řeckem, Sýrií, Irákem, Íránem, Ázerbájdžánem, Arménií a Gruzií. Hranice mezi evropským a asijským kontinentem probíhá prakticky středem Istanbulu a vodami úžiny Bospor, jedné z nejdůležitějších vodních cest na světě.

Reliéf této rozlehlé země je vskutku různorodý. Strmé útesy, jež střídají pláže se zlatým pískem, jsou omývány indigově a tyrkysově zbarvenými vodami Egejského a Středozemního moře, v údolích při pobřeží uvidíte záplavu skleníků, v nichž se mimo jiné pěstují snad ta nejchutnější rajčata na celém světě. Kousek dál do vnitrozemí se zvedají skalnaté hory porostlé borovicemi, ale na jejich úpatí opět najdete ovocné sady, které se na jaře vždy rozzáří nádhernými bílými a růžovými květy. Za hřebenem hor se pak rozkládají široširé louky a pláně Anatolie, s horkými léty a mrazivými zimami.

$UserId$2

Na jihovýchodě zasahuje na turecké území část starověké Mezopotámie, země ležící mezi Eufratem a Tigridem, která byla vždy tak úrodná, že někteří učenci právě sem zasadili biblickou rajskou zahradu. Turecké vlády na těchto dvou řekách nechaly vybudovat soustavu přehrad – ať už kvůli výrobě elektrické energie v hydroelektrárnách, či kvůli zavlažování méně úrodných oblastí –, což bylo skvělým počinem pro Turecko, ne už tak přínosným pro jeho jižní sousedy, pro něž jsou obě řeky doslova životně důležité. Radost z něj nemají ani Kurdové, kteří by v regionu rádi vytvořili svůj vlastní, nezávislý stát.

V pohraničních oblastech na východě země se k nebi tyčí vysoké hory s masivním kuželem nejvyšší hory Turecka – bájným Araratem (5 137 m n. m.), jenž byl podle Bible místem, kde přistál Noe se svou archou. Dál na východ se potom už rozkládají stepi Střední Asie, odkud v několika vlnách připutovaly hordy nájezdníků, které rovněž významným způsobem spoluutvářely turecký národ a jeho kulturu.

Hora Ararat

Atatürkův odkaz

Jedno oblíbené turecké rčení či heslo, které tak jako mnoho dalších razil Mustafa Kemal Atatürk, zní: „Ne mutlu Türküm diyene!“ – „Šťastný je ten, kdo se může nazývat Turkem!“. Je jenom málo zemí a národů s tak silným patriotismem, vezmeme-li k tomu do úvahy, že Turecko, jak jej známe dnes, neexistuje ještě ani 100 let. První prezident Atatürk jej vytvořil na troskách Osmanské říše po skončení 1. světové války. Při zakládání nového státu potřeboval nějakou identitu, která by lidi spojovala. Osmané, na něž se pohlíželo jako na kruté a nelidské vládce, nepřipadali v úvahu, hledal tedy hlouběji v minulosti a vybral si Turky, původně kočovný národ, který do Anatolie začal pronikat někdy v průběhu 11. století. Dnes náleží jen poměrně málo obyvatel Turecka k čistě etnickým Turkům – na vývoj národa mělo značný vliv obyvatelstvo kavkazského, bosenského, arabského, bulharského, řeckého či albánského původu v důsledku existence Osmanské říše a jejího postupného kolapsu během 19. století.

Atatürk rovněž obdařil zemi jednou z nejpokrokovějších ústav na světě – demokratickou, přísně sekulární, republikánskou formou vlády – a současně jednou z největších armád. Po celá desetiletí se stát a armáda vzájemně podporovaly. Armáda se cítí být strážkyní Atatürkova odkazu. Třikrát již zasáhla při nekrvavých státních převratech, kdy pokaždé odstranila zjevně „nevhodnou“ vládu – ať už kvůli nekompetentnosti, či přílišnému sektářství. Náboženská strana, která vyhrála volby a chopila se moci roku 1997, byla zakázána a její vláda svržena. Jestliže dnes představitelé nábožensky orientovaných stran opět zastávají úřady ve státní správě, děje se tak s jasným vědomím toho, že se nebudou pokoušet zavádět v zemi islámské právo.

$UserId$1

Lidé a náboženství

Velká většina obyvatel země je muslimského vyznání, ať už sunnitské nebo alavitské odnože. Islám se v Turecku snaží být otevřenou a benevolentní formou náboženství. Návštěvníci země by se měli cítit jako doma – sekulární a emancipovaná společnost vytvořená Atatürkem se jasně odráží v současné kultuře a také v mužském i ženském oblékání. Muezzin, služebník mešity, svolávající věřící k modlitbě, je přehlušován troubícími klaksony a populární hudbou, linoucí se ze stovek přehrávačů všeho druhu. Odvěký rituál smlouvání se tu uplatňuje vždy, ať už kupujete telefon, laciné hodinky, pytlík koření, či ručně vázaný koberec – kilim. Také mladé istanbulské ženy, jež se rozhodly nosit na hlavě šátek, často volí barevné poloprůhledné materiály, spíše zdůrazňující než skrývající to, co je pod nimi.

Fakta a čísla

V Turecku žije asi 81,5 milionu lidí (toto číslo každoročně narůstá), z nichž je téměř polovina ve věku do 25 let, 18 % obyvatel tvoří Kurdové. 99,8 % obyvatel jsou muslimové (asi 20 % z nich alavité). 97,9 % mužů a 90,3 % žen umí číst a psát.

Na rozlehlém území Turecka existuje několik subkultur. Istanbul, İzmir nebo Ankara reprezentují multikulturní životní styl. Zatímco letoviska na pobřeží žijí svým plážovým způsobem života, pohroužíte-li se jen pár kilometrů do vnitrozemí, spatříte něco zcela jiného: ženy zahalené v šátcích a oblečené v baňatých kalhotách, muže s mohutnými kníry a typickými čapkami i všudypřítomný dobytek. Objevíte zemi, kde ženy pracují na poli s houfem dětí při sobě, muži naproti tomu posedávají v čajovnách, hrají šachy či vrhcáby a při rozhovorech napravují zlořády světa.

$UserId$2

Na území dnešního Turecka se v průběhu let vystřídala řada říší a armád. Dodnes balancuje mezi Východem a Západem. Na obou stranách hledá spojence a vzory a do jisté míry plní roli umírněné nárazníkové zóny v současné napjaté politické atmosféře. Zatím se mu to vcelku daří.

Mládí Turecka

Stručná historie

Mýty i historické důkazy hovoří o tom, že před třemi tisíciletími řecký hrdina Odysseus se svými muži vtlačil branami Troje, jako poněkud zvláštní dar, velkého dřevěného koně. Zbytek příběhu vypráví epos Iliada: Řekové se pod pláštěm tmy z koně vysoukali, otevřeli svým spolubojovníkům brány a Trojany přemohli. Roku 1915 zase bylo během bojů na nedalekém poloostrově Gallipoli zabito či zraněno na 250 000 vojáků obou bojujících stran. Poněkud jižněji na pobřeží Egejského moře přitahovaly knihovny v Pergamonu a v Efesu pozornost starověkých učenců. V Konstantinopoli, ve městě Konya a v Edirne založili postupně Byzantinci, Seldžukové a Osmané své říše.

Na pobřeží i ve vnitrozemí Turecka se stalo mnoho významných událostí, proto se nelze divit, že se dodnes dochovalo tolik příběhů a bájí a že při putování krajinou narazíte na celou řádku míst, kde se tyto události v minulosti odehrávaly.

$UserId$1

Dobyvatelé a dobývaní

Někdy kolem roku 9000 př. n. l. vyzdobili paleolitičtí obyvatelé jeskyně u Belbaşı a Beldibi poblíž Antalye. Okolo roku 6250 př. n. l. již existovala na území dnešního Turecka prosperující města. Çatalhöyük jižně od města Konya bývá považován za druhé nejstarší město světa (hned po biblickém Jerichu). V té době v něm žilo asi 5000 lidí, kteří dokázali zavlažovat pole a domestikovat ovce a prasata. Nedaleko odtud prý existovalo možná ještě starší (ovšem doposud neobjevené) město.

První písemné památky jsou z 2. tisíciletí př. n. l. Na západě Malé Asie měla v té době Troja za sebou už asi 1000 let své existence. Chetité překročili Kavkaz a založili v centrální Anatolii říši. Zanechali po sobě sídla jako Boğazköy (někdejší hlavní město říše Chattušaš), Yazılıkaya, Alacahöyük či Karatepe. Po zhroucení Chetitské říše v průběhu 13. století př. n. l. přicházely další vlny kolonistů, zejména z Balkánu. Frýgové sem přišli z Thrákie a zabrali značnou část středního a západního Turecka. Po jejich říši se toho mnoho nedochovalo, kromě pověstné frygické čapky snad jen ruiny sídla krále Midase, tedy města Gordion. Zakladatelé Lýdie se usadili ve městě Sardy nedaleko egejského pobřeží. Prosperita jejich říše dosáhla vrcholu za panování pohádkově bohatého krále Kroisa, jenž údajně vynalezl ražbu mincí a hru v kostky. Divoké středomořské pobřeží bylo teritoriem Lýků, které Chetité popisovali jako hrdý a nezávislý národ. Obyvatelé města Xanthos touhu po nezávislosti dotáhli do extrému, když dvakrát dali přednost hromadné sebevraždě, než aby se vzdali – nejdříve Peršanům a později Římanům. S rozvojem řeckých městských států se začínají podél pobřeží od Pergamonu až po Aspendos stavět divadla, chrámy, agory a lázně. Bohatství zdejších měst rostlo díky mezinárodnímu obchodu.

Chattušaš, metropole starověké Chetitské říše v Anatolii

Bohatství těchto státečků vzbudilo zájem okolních říší, a tak se roku 546 př. n. l. Peršané vydali na západ. Pod vedením krále Kýra II. dobyli velkou část Anatolie a pak ovládali většinu dnešního Turecka až do roku 334 př. n. l., kdy území obsadila armáda Alexandra Velikého. Během dalších dvou staletí byly původní kultury postupně pohlceny helénistickou civilizací.

Starověký Pergamon

Roku 133 př. n. l. odkázal král Attalos III. z Pergamonu své království Římanům. Od této chvíle zde římská moc poměrně rychle expandovala, řadu městských států a království v Anatolii pak Římané sjednotili do provincie Malá Asie. S nadvládou Římské říše přišlo období relativního klidu a prosperity, byť 3. století n. l. bylo svědkem násilných invazí Gótů a poté znovu Peršanů.

Nesmrtelná slova

Bylo to roku 47 př. n. l. po bitvě u Zely v Malé Asii, kde Julius Caesar pronesl svá památná slova „Veni, vidi, vici.“ („Přišel jsem, viděl jsem, zvítězil jsem.“)

První křesťané

Jihovýchod dnešního Turecka hrál významnou roli v biblické historii. Abrahám žil dle Bible ve městě Cháran (dnešní Harran) a Noemova archa přistála na hoře Ararat. Od 1. století se křesťanství začalo šířit po celé Římské říši. V Antakyi (tehdejší Antiochii) Kristovi následovníci Petr, Pavel a Barnabáš nové náboženství pojmenovali. Apoštol Pavel, narozený a vychovaný v Tarsu, procestoval při šíření nového náboženství takovou trasu, že by mu ji mnohý moderní cestovatel mohl závidět: kázal v Alexandrii, Assosu, Efesu, Pataře, Myře a mnoha dalších místech v Malé Asii. Sv. Jan Evangelista se usadil v Efesu, údajně ve společnosti Panny Marie. První křesťanští obyvatelé Kappadokie zjistili, že krajina plná jeskyní, které dále aktivně hloubili, je ideální pro výstavbu prostých podzemních kostelů. Více než 600 z nichž existuje dodnes.

Od roku 312 podporoval císař Konstantin křesťanství, třebaže sám na novou víru přestoupil až na smrtelné posteli. Císař vyslal svou matku Helenu do Svaté země, kde prý bez potíží našla místo Kristova umučení i jeho hrob a vrátila se zpět s velkým množstvím relikvií. Do roku 325 se pak křesťanství rozštěpilo do tolika heretických frakcí, že byl Konstantin přinucen svolat do Nikaie (dnešní İznik) koncil, jenž ustanovil základní poučky a dogmata křesťanské víry, tzv. nikajské vyznání.

$UserId$2

Mezitím byla západní část Římské říše vystavena stále narůstajícímu tlaku barbarů. Proto Konstantin přestěhoval svůj dvůr z Říma do nového hlavního města Konstantinopole, postaveného na místě řecké rybářské osady jménem Byzantion. Římská říše se pak roku 337 oficiálně rozdělila na východní a západní část. Západní polovina říše ovládaná nadále z Říma, ovšem připravená o značnou část svých zdrojů, přežívala pak už jen zhruba jedno století, do roku 476.

Byzantinci a Seldžukové

Východní (byzantská) část říše naopak vzkvétala. Z Konstantinopole se stávalo čím dál výstavnější a krásnější město s paláci a kostely, z nichž nejúchvatnější je dodnes stojící chrám Hagia Sofia, postavený císařem Justiniánem. Hranice říše byly opakovaně napadány: Slovany na západě, Avary z plání Střední Asie a sásánovskými Peršany z jihovýchodu. Roku 647 se do Anatolie spolu s arabskými bojovníky dostává poprvé islám. Arabové po čtyři roky obléhali Konstantinopol, než byli v roce 673 odraženi. Jejich druhý útok v letech 717–18 připravil říši o velkou část východních provincií. Islám přinesl novou civilizaci, náboženství, jazyk i písmo. Křesťané byli tolerováni, ale měli nižší občanský status a museli platit vyšší daně – pro některé křesťany to bylo dostatečnou motivací pro změnu víry. Jiní křesťané se v tomto období ztotožnili s takzvaným ikonoklasmem neboli obrazoborectvím a začali tváře na freskách a mozaikách nahrazovat geometrickými motivy. Za vlády makedonské dynastie (od roku 867) se uctívání ikon obnovilo a začala také protiofenziva vůči Arabům, trvalo však až do roku 1018, než Byzantinci získali svá území nazpět.

Mozaiky v Hagia Sofia

Po několika desetiletích vyvstalo nové nebezpečí – byli jím Seldžukové ze středoasijských stepí. Roku 1071 v bitvě u Mantzikertu obrátili byzantskou armádu na ústup a zajali císaře Romana IV. Diogena. Jejich hlavním městem se stala Konya, odtud Seldžukové rozšiřovali svůj sultanát na úkor Byzantské říše. Zůstaly po nich ruiny karavanserají (hostinců) a také mosty a silnice podél bývalé Hedvábné stezky. Jejich říši rozvrátila až invaze Mongolů vedených Čingischánem ve 13. století.

V severovýchodní Anatolii a v jižněji položené Kilíkii využili oslabení Byzantské říše koncem 11. století Arméni, ze západu pak křesťanská Evropa vytáhla na křižácká tažení proti „nevěřícím“. Byzanc trpěla přítomností cizích armád, západní nájezdníci zakládali malá římskokatolická knížectví v Antiochii, Edesse či Jeruzalémě. Roku 1204 účastníci 4. křížové výpravy vyplenili Konstantinopol a založili zde takzvané Latinské císařství. Byzantský císař byl nucen uprchnout do města Nikaia a teprve jeho nástupce Michael VIII. dobyl roku 1261 Konstantinopol pro Byzanc zase nazpět.

Křižáci plení Konstantinopol

Příchod Osmanů

Osmané jsou poprvé zmiňováni jako místní klan, jenž pomohl Seldžukům v boji proti Mongolům kolem roku 1220. Za odměnu Osmané od Seldžuků získali území kolem dnešního města Eskişehir v centrální Anatolii. Postupně však začali „ukrajovat“ i ze Seldžucké říše a v průběhu dalších 200 let jeden sultán za druhým postupně vztyčoval osmanskou vlajku na nových teritoriích. Roku 1402 se Mongolové objevili znovu (pod vedením Timura) a dočasně Osmany ohrožovali – sultána Beyazita I. Timur v bitvě porazil. Roku 1453 však osmanský sultán Mehmed II. dobyl město Konstantinopol (což byl i definitivní konec Byzantské říše), přejmenoval jej na Istanbul a začal s výstavbou paláce Topkapı.

Roku 1520 sultán Selim I. získal kontrolu nad Palestinou, Egyptem a Sýrií a zavedl sunnitský islám jako státní náboženství – sídlo chalífátu přestěhoval do Istanbulu. V letech 1520–66 pak Osmanská říše dosáhla svého zenitu za vlády Sulejmana I. Nádherného. Tento schopný vladař získal teritoria v severní Africe, v Iráku a na Balkáně až po dnešní Maďarsko, a tím území říše zdvojnásobil. Byl to nejen výborný válečník, ale i panovník-stavitel – spolu s dvorním architektem Sinanem postavili ty nejkrásnější památky říše. Bohužel při výběru své hlavní manželky neměl tolik štěstí a rozumu: bývalá konkubína Roxelana přiměla sultána, aby nechal odstranit své syny Mustafu a Beyazita a také svého švagra, velkovezíra a nejbližšího rádce Ibrahima Pašu – a to vše proto, aby pomohla na trůn svému synu Selimovi, toho jména druhému.

Sulejman I. Nádherný

Úpadek a pád

Selim II., známý pod přízviskem Opilec, se utopil v podnapilém stavu v lázních. Ještě před sultánovým skonem utrpěli Osmané velkou porážku v bitvě u Lepanta roku 1571. Téhož roku však dobyli Kypr a o pár let později získali zpět severní Afriku. Pod vládou dalších sultánů se říše začala drobit. Do roku 1792 Osmané přišli o většinu evropských držav, počátkem 19. století pak nedokázali zabránit v odtržení Srbsku, Řecku, Egyptu a dalším teritoriím. Janičáři, původně osobní garda fanaticky oddaná sultánům (jejími členy byli mladí rekruti z křesťanských zemí – tzv. po-turčenci), se stali až příliš mocnými, a tak je roku 1826 nechal sultán Mahmud II. svými loajálními jednotkami zmasakrovat.

Ve stejné době rostoucí tlak na „nemocného muže Evropy“, jak byla Osmanská říše občas přezdívána, přinesl mnohé, byť často nepříliš účinné reformy, zaváděné posledními sultány. V letech 1853–56 se Osmané prakticky zachránili před nadvládou Ruska tím, že se přidali na stranu Francouzů a Britů během Krymské války. Ani rozvoj obchodu, ani přijetí některých západních modelů ve školství, vojenství či civilní správě nezabránily dalšímu úpadku během druhé poloviny 19. století. První výraznější pozitivní změna v autokratické vládě sultána Abdülhamida přišla ze strany Výboru pro jednotu a pokrok (zkratka CUP). V roce 1908 rozpoutal revoluci, která měla za následek znovuobnovení parlamentu a znovunastolení relativně liberální ústavy z roku 1876.

Tyto reformy však nezabránily dalším osmanským ztrátám během balkánských válek v letech 1912–13 a během 1. světové války, v níž Osmanská říše bojovala na straně centrálních mocností (Trojspolku) a během níž se Anatolie proměnila v jednu z největších márnic tohoto konfliktu. Z tehdejší populace čítající asi 21 milionů lidí činily civilní ztráty kvůli strádání, nemocem, ale i různým pogromům a masakrům asi 1 milion Arménů, 500 000 ortodoxních Řeků, 500 000 syrských křesťanů a také 2 miliony muslimských Turků, kromě toho padlo asi 800 000 osmanských vojáků.

Zrození republiky

Roku 1919 se vítězné armády Británie, Francie, Řecka a Itálie pokusily rozparcelovat to, co zbylo z Osmanské říše, zejména vylodění Řeků ve Smyrně (dnešním İzmiru) pobídlo do té doby pasivní Turky do akce. Oblíbený generál a hrdina z 1. světové války Mustafa Kemal dal dohromady hnutí odporu, které ratifikovalo tzv. Národní pakt, definující minimální akceptovatelné hranice nového nezávislého Turecka. V dubnu 1920 turečtí nacionalisté svolali první Velké národní shromáždění. Během tří let, kdy potom boje probíhaly jako na houpačce, nacionalisté pod velením Mustafy Kemala dokázali zastavit francouzské a italské jednotky a nakonec na sklonku léta 1922 rozdrtit řeckou expediční armádu, jež se dala na chaotický ústup.

Směrem k současnosti

Historické milníky

6500 př. n. l. | Neolitické osídlení poblíž města Konya.
1100 př. n. l. | První řecké kolonie na egejském pobřeží.
800 př. n. l. | Vzkvétají kultury Frýgie, Lýdie a Lýkie.
546 př. n. l. | Vpád Peršanů pod vedením Kýra II. Velikého.
334 př. n. l. | Alexandr Veliký poráží Peršany.
130 př. n. l. | Římané ustanovují provincii Malá Asie.
40 n. l. | Svatý Pavel začíná kázáními šířit křesťanství.
325 | Konstantin svolává první ekumenický koncil v Nikaji.
330 | Konstantinopol se stává metropolí Byzantské říše.
1071 | Do Anatolie se dostávají Seldžukové.
1204 | Křižáci plení Konstantinopol.
1453 | Konstantinopol dobývá Mehmed II., konec Byzantské říše.
1520–66 | Vláda Sulejmana I. Nádherného.
1683–1792 | Osmané ztrácejí většinu svých evropských území.
1912–13 | Osmané ztrácejí zbylá evropská území v balkánských válkách.
1914–18 | Turci bojují v I. světové válce na straně Centrálních mocností.
1919–22 | Válka za nezávislost proti Řecku, Itálii a Francii.
1923 | Založena Turecká republika, Atatürk prezidentem.
1924–38 | Atatürkova sekularizace a modernizace země.
1950 | První svobodné volby, vítězí Adnan Menderes.
1960 | První vojenský převrat, Menderes svržen.
1974 | Turecko obsazuje severní Kypr.
1983 | Návrat k civilní vládě pod vedením Turguta Özala.
1984 | Kurdská organizace PKK zahajuje ozbrojené povstání na jihovýchodě země.
1999 | Zemětřesení zabíjí desítky tisíc lidí.
2002 | Islamistická strana AKP sestavuje většinovou vládu.
2005 | Zahájena jednání o vstupu Turecka do EU.
2007 | Druhé volební vítězství islamistické strany AKP.
2011 | Islamistická strana AKP vítězí ve volbách potřetí, ovšem bez dostatečné většiny pro přepsání ústavy.
2014 | Recep Tayyip Erdoğan zvolen prezidentem Turecka.