TOP 10 zajímavostí

Braniborská brána

Po staletí symbol Berlína (strana 49)

Gendarmenmarkt

Grandiózní náměstí se dvěma katedrálami – dvojčaty (strana 54)

Schlossbrücke

Nejhezčí berlínský most s krásnými sochami (strana 57)

Říšský sněm

Výhled z prosklené kopule parlamentní budovy stojí za to (strana 37)

Sony Center

Futuristický zábavní komplex v srdci náměstí Potsdamer Platz (strana 45)

Zámek Charlottenburg

Mistrovské dílo v barokním a rokokovém slohu (strana 68)

Olympijský stadion

Impozantní dějiště olympijských her v roce 193 6 (strana 72)

Muzeum Pergamon

Vzácné poklady antického světa (strana 59)

Židovské muzeum

Přibližuje tragédii celého židovského národa i pohnuté osudy jednotlivců (strana 54)

Zámek Sanssouci

Projděte se kolem elegantních paláců a po krásných zahradách (strana 79)

Ideální den v Berlíně

9.00

Snídaně

Místo v restauraci Käfer na střeše Říšského sněmu (viz str. 108) si rezervujte předem, vyhnete se tak dlouhým frontám zájemců o vyhlídku z prosklené kopule.

10.00

Dopolední procházka

Projděte Braniborskou branou a vydejte se dále po třídě Unter den Linden. Vezměte to oklikou přes Památník holocaustu a nechte na sebe působit atmosféru strohých kvádrů.

12.00

Nákupní terapie

Zabočte do Friedrichstraße a nakupujte (anebo si alespoň prohlédněte výlohy) na berlínské nákupní třídě. Prohlédněte si také velikou pestrobarevnou skulpturu v budově Quartier 205, kde se můžete naobědvat.

14.00

Plavba po řece

Zamiřte do přístaviště Schiffbauerdamm (poblíž mostu Weidendammer Brücke) a vydejte se na vyhlídkovou plavbu po řece Sprévě. Nejkratší plavby trvají asi hodinu a poznáte během nich vládní čtvrť a některé další významné pamětihodnosti Berlína.

16.00

Kavárenská kultura

Vydejte se zpět na bulvár Unter den Linden a ochutnejte některý z domácích moučníků ve stylové kavárně v Palais Popular. V růžové barokní budově naproti sídlí fascinující Německé historické muzeum (Deutsches Historisches Museum).

17.00

Velké budovy

Prohlédněte si moderní architekturu na náměstí Potsdamer Platz (autobus č. 200 vás sem zaveze přímo z bulváru Unter den Linden), a pokud chcete vidět představení skupiny Blue Man Group (út a pá v 20.00, st, čt a so v 17.00 a 20.30, so v 18.00), zastavte se u předprodeje vstupenek v pasáži Arkaden.

17.30

Panorama při západu slunce

Vyjeďte nejrychlejším výtahem v Evropě do nejvyššího patra červeného mrakodrapu Kohlhoff Tower na náměstí Potsdamer Platz a vychutnejte si pohled na západ slunce z vyhlídkové plošiny. Podobný výhled se vám naskytne také z baru a restaurantu Solar (Stresemannstraße 76; z parkoviště ve vnitrobloku vás vyveze prosklený výtah).

19.00

Čas na večeři

Večeři si můžete dát v jedné z mnoha restaurací na Potsdamer Platz. Dobrou volbou je Sony Center (přes ulici), kde se při jídle můžete kochat skutečně působivou architekturou.

21.00

Na tahu městem

Je čas na objevování nočního života. Začít můžete třeba v Kulturbrauerei, starém přebudovaném pivovaru ve čtvrti Prenzlauer Berg, kde jsou – pokud jde o kluby a ba ry – mož nosti takřka neomezené. Dostanete se sem linkou metra U2; vystoupíte na Eberswalder Straße a pak půjdete přes Schönhauser Allee až na ulici Sredzkistraße.

Úvod

Jen málo měst v Evropě poznamenaly moderní dějiny v takové míře jako Berlín. Téměř všude najdete připomínky dramatických událostí 20. století. Město se otevřeně hlásí ke své minulosti, a to k té dobré i k té špatné – přibližuje ji řadou muzeí a památníků. Občas jsou vzpomínky možná až příliš dojímavé a bolestné. Přesto je určitý optimismus Berlíňanů, s nímž míří vstříc budoucnosti ( a zároveň projevují respekt k utrpení v minulosti), hoden obdivu. Návštěva této živé a kultivované metropole, která byla svědkem skutečně velmi pohnutých lidských osudů, je proto zážitkem, na nějž milovníci historie, ale také cestování jen tak nezapomenou.

Hlavní město Německa vyvolává rozmanité pocity: obdiv ke zdejší kultuře, nenávist k centru hitlerovské tyranie, soucit k těžce zkoušené baště křehké poválečné svobody a možná i bázeň z místa, kde se intenzivně odehrávaly konflikty studené války. Berlín snad více než kterékoli jiné evropské hlavní město odráží obrovské změny, jimiž během 19. a 20. století prošla západní i východní Evropa.

Významné historické momenty mají v Berlíně své symboly. Vznešený zámek Charlottenburg a památníky na třídě Unter den Linden oslavují slavnou pruskou minulost, Braniborská brána symbolizuje znovusjednocení města, budova Říšského sněmu připomíná návrat sjednoceného Německa k parlamentní demokracii, gigantický Olympijský stadion zase vypovídá o bombastičnosti Hitlerova diktátorství. Chaos a destrukci konce nacismu připomínají pozůstatky vybombardovaného Pamětního kostela císaře Viléma, zvěrstva holocaustu potom nespočet menších i větších pomníků a památníků. Odhodlání židovské komunity navázat na drasticky přetrhané tradice asi nejlépe vyjadřuje nádherně zrekonstruovaná Nová synagoga.

Stopy rozdělení

Východní městské čtvrti Mitte, Pankow, Friedrichshain či Prenzlauer Berg tvoří hustě osídlené centrum. Místní činžáky (poněkud opovržlivě nazývané Mietskasernen , doslova „kasárna k pronájmu“) inspirovaly ve 20. letech minulého století Prole-tářské divadlo Erwina Piscatora a Bertolta Brech- ta. Když byl Berlín na konci 2. světové války rozdělen, sovětský sektor, odsouzený ke komunistickým experimentům, téměř symbolicky zahrnoval především dělnické čtvrti, zatímco centrem Západního Berlína se stala buržoazní čtvrť Charlottenburg.

Místo, kde stála Berlínská zeď; hraniční přechod Checkpoint Charlie

Po pádu Berlínské zdi přineslo spojení dvou skupin lidí s odlišným sociálním systémem i způsobem uvažování a hospodaření dříve netušené problémy. Desetitisíce občanů východního Německa se rozhodly přesídlit na Západ, kde měly nárok například na příspěvky na bydlení nebo vládou dotované rekvalifikace. Finanční břemeno s tím spojené však čím dál více zatěžovalo západní Němce, a to dokonce do té míry, že někteří Západoberlíňané začali litovat, že Berlínská zeď padla.

Rekonstrukce a obnova

Pád Zdi a následná integrace do té doby rozděleného města vedly k nebývalému kulturnímu rozkvětu. Berlín je zcela po právu pyšný na své umělecké zázemí – ve městě najdeme tři operní scény, tři velké symfonické orchestry a dvě národní galerie. Kulturforum v parku Tiergarten bylo rozšířeno, zrekonstruován byl působivý Muzejní ostrov (Museumsinsel) uprostřed řeky Sprévy, vznikla rovněž nová velká muzea, například Židovské muzeum. Západoberlínské divadlo Schaubühne spolu se soubory Berliner Ensemble, Volksbühne a Deutsches Theater ve východní části patří v současnosti k jedněm z nejrespektovanějších divadelních scén na světě; uvádějí klasické i avantgardní divadelní hry. Také berlínská kinematografie (vrcholnou akcí sezony je Berlínský filmový festival) se znovu hlásí k tradici velkého tvůrčího období 20. let minulého století – tuto dobu připomíná skvělé Filmmuseum Berlin (viz str. 45) .

Ostalgie

Jak je názorně zachyceno ve filmu Good bye, Lenin! (2003), pro některé východní Němce bylo znovusjednocení skutečně velkým šokem. Všichni sice zánik NDR svým způsobem akceptovali, přesto pořád s určitou nostalgií vzpomínají na dobu, která přes veškerá negativa totalitního režimu přinášela, dle jejich názoru, i mnoho dobrého. Ve svých nostalgických vzpomínkách na východní Německo (odtud termín Ostalgie – Ost znamená německy východ) se lidé nejčastěji vrací k životním jistotám, jako byla 100% zaměstnanost anebo podnikové školky. Vysoko si cení i východoněmeckých produktů, jako byly potraviny či domácí potřeby. Některé Ostprodukte jsou opět v módě, například zelení a červení panáčci na semaforu Ampelmännchen anebo postavičky Sandmännchen z německého dětského televizního pořadu.

Poněkud jiný pohled na období NDR představuje kniha Stasiland od Anny Funder a skvělý film Životy těch druhých (2006). Obě díla zobrazují dopad totalitní státní moci na osobní život lidí.

Někteří Berlíňané s kapkou cynismu tvrdí, že se jejich město proměnilo v největší staveniště Evropy, ale právě díky této výstavbě vznikají nové kancelářské, obchodní a obytné prostory potřebné pro rostoucí populaci města – počet obyvatel se významně zvýšil po přesunu spolkových ministerstev a dalších státních úřadů z Bonnu do Berlína. Některé z nových budov jsou opravdu krás né a leckdo si tu díky nim může připadat jako uvnitř umělecké galerie. Na střeše budovy Říšského sněmu, v níž opět po letech sídlí sjednocený německý parlament, přibyla velká prosklená kopule, která má symbolizovat otevřenost a transparentnost současné německé politiky. Firmy Daimler-Chrysler a Sony se výstavbou svých sídel postaraly o výjimečnou transformaci náměstí Potsdamer Platz, kolem bývalého Checkpointu Charlie také vyrostly nové obchody, kanceláře i obytné domy. Na ulici Friedrichstraße se objevila nablýskaná nákupní centra plná značkových obchodů, staré chátrající budovy ve východní části města byly přeměněny na umělecké galerie, exkluzivní módní butiky a kavárny. Pěkným příkladem této proměny je čtvrť Scheunenviertel, nacházející se na severozápad od stanice dráhy S-Bahn Hackescher Markt, kde již jen stěží najdete jakékoli stopy po někdejším hospodářském úpadku.

Stanice Potsdamer Platz

Vzdušné místo

Navzdory všemu betonu, oceli a sklu je Berlín nejzelenější evropskou metropolí – téměř 40 % plochy města pokrývají jezera, řeky, parky a lesy. Vedle parku Tiergarten a řeky Sprévy v centru města najdeme na jihozápadním předměstí les Grunewald, řeku Havolu a jezero Wannsee, na severu potom lesy a jezero ve čtvrti Tegel. Na městské periferii se rozkládají malé zahrádkářské kolonie, například v Lübars. Ve východní části Berlína naleznete zelené plochy Großer Müggelsee a také lesy a parky v okrscích Treptow a Köpenick.

Duchem mladý

Vedle historických pamětihodností Berlína stojí určitě za to poznat jeho obyvatele. V průběhu bouřlivé minulosti byly vlastnosti Berlíňanů – jako víra v sebe sama, odvaha a důvtip – vždy předmětem obdivu okolního světa. V našich představách jsou všichni Němci, ale Prusové obzvlášť, vnímáni jako chladní a nepřístupní lidé; tyto předsudky ale většinou brzy zmizí po setkání se vstřícnými a dobrosrdečnými obyvateli města.

Mladá berlínská „alternativní scéna“ připomíná Berlín 20. let minulého století, kdy byl centrem živé a nezávislé tvůrčí energie, někdy zacházející až do iluzí zbaveného nihilismu dělnických okrsků Neukölln či Kreuzberg. Zajímavé je, že právě v těchto oblastech žije velká komunita imigrantů, takzvaných gastarbeiterů ( v překladu doslova „hostující pracovníci“), kteří jsou většinou z Turecka a dodávají sociální i gastronomické scéně města další rozměr.

Rozrůstající se metropoli v současnosti navštěvuje okolo 11 milionů turistů ročně; žádný z nich pravděpodobně nezůstává k městu lhostejný – návštěvníci se cítí poctěni a jsou plni úžasu z toho, že mohli být očitými svědky rozvoje a obnovy tohoto města.

Stručná historie

Ironií je, že dnešní německé hlavní město bylo rozděleno již v době, kdy získalo městská práva, tedy kolem roku 1200. V těch dobách zde existovala dvě vzájemně soupeřící sídla, která nikterak neprahla po sjednocení. Rybáři z osady nazývané Cölln (název se zachoval v označení dnešní čtvrti Neukölln) žili na ostrově uprostřed řeky Sprévy, zatímco v oblasti současné čtvrti Mitte vyrostlo kolem tržišť, nad nimiž se dodnes tyčí věže kostelů Nikolaikirche a Marienkirche, město Berlín. Cölln i Berlín chránila směrem od jihu pevnost Burg Köpenick a obě sídla bývala významnými obchodními centry na cestě mezi Magdeburgem a Poznaní.

V oblasti původně žilo i hodně Slovanů, ale od 13. století převážilo oby- vatelstvo německého pů- vodu, zejména kupci a řemeslníci pocházející ze severního Porýní, Vestfálska a Dolního Saska; později dorazili také osadníci z Durynska a z pohoří Harz. Města Berlín a Cölln se oficiálně spojila v roce 1307, stala se centrem Braniborska a vůdcem v boji proti tlupám loupeživých rytířů, které v té době terorizovaly kupce i sedláky v okolí. Město prosperovalo, připojilo ke spolku hanzovních měst a stalo se významným střediskem pro obchod s žitem, vlnou, a dřevem či překladištěm kůží a kožešin z východní Evropy.

Centrum starého Berlína u Nikolaikirche

Berlín se těšil mnoha výsadám a měl velkou autonomii, dokud roku 1448 nepřevzal moc nad městem braniborský kurfiřt Fridrich II. poté, co potlačil ozbrojené lidové povstání nazývané Berliner Unwillen . Fridrich pocházel z dynastie Hohenzollernů, která zde pak vládla více než 450 let.

Prusko a Napoleon

Markrabě Fridrich Vilém I. Braniborský, zvaný též Velký kurfiřt (vládl v letech 1640–1688), při své snaze sjednotit Braniborsko a Prusko nechal Berlín opevnit a učinil z něj posádkové město. Za jeho vlády dorazila do města první vlna imigrantů – padesát bohatých židovských rodin, které byly vykázány z Vídně v roce 1671. O 14 let později se přistěhovalo asi 5600 hugenotů, kteří byli po zrušení ediktu nantského vyhnáni z Francie. V době, kdy Francie udávala směr kulturního vývoje Evropy, tito vzdělaní obchodníci a vysoce kvalifikovaní řemeslníci – zlatníci, krejčí, kuchaři – dodali městu novou kultivovanost a šarm.

Město vzkvétalo i za panování syna Velkého kurfiřta Fridri-cha I. Pruského, který se v roce 1701 v Königsbergu nechal korunovat pruským králem. S podporou manželky Sofie Charlotty založil v Berlíně akademii umění a společnost věd. Barokní mistr Andreas Schlüter (viz str. 58) byl pověřen přebudováním královského paláce, který však byl v roce 1950 zbourán a nahrazen východoněmeckým Palácem republiky – ten byl pro změnu stržen v roce 2008. Jako ukázka elegance byla naopak zrestaurována rezidence Sofie Charlotty– zámek Charlottenburg.

Lehký život

V 15. století se některým lidem v Berlíně žilo snadno a lehce, jak se lze domnívat zpoznámky historika Trithemia: „Život zde není nic jiného než spousta jídla a pití.“

Pruský král Fridrich Vilém I. (1713–1740) po- hlížel na barokní lesk dvora svých rodičů poněkud spatra a poklidně a lehkomyslně žijícím Berlíňanům se snažil vnutit novou spořivost a rigidní koncepci Preussentum (prušáctví). Šlo o bezpod- mínečnou podřízenost panovníkovi a jeho administrativě a jasně definovanou hierarchizaci společnosti, která upevňovala nadvládu aristokracie a vojenských důstojníků, proto se také Fridrichovi přezdívalo „kaprál na trůně“. Vojensky založený král, jenž strávil celý život v uniformě, měl dvě posedlosti: tělesné tresty v armádě a neustálé mytí rukou. Byl velmi vznětlivý a současně hluboce věřící, ve svých zálibách prostý – největší potěšení nalézal v mužské společnosti s dýmkou v jedné ruce a korbelem piva v druhé – víno mu připadalo příliš drahé.

Za vlády Fridricha II. Velikého (1740–1786) se Prusko dostalo do popředí evropské politiky. Panovník se soustředil například na přeměnu Postupimi v pruské Versailles, kde se mluvilo francouzsky a kde jako dvorní filozof působil osvícenec Voltaire. V Berlíně se Fridrich objevoval zřídkakdy, většinou jen pokud chtěl získat veřejnou podporu a vybrat daně po návratu z nákladných válek, které vedl proti Polákům, Rusům a Rakušanům. Přesto zanechal v německém hlavním městě nesmazatelnou stopu v podobě monumentálního náměstí Forum Fridericianum (dnešní Bebelplatz) na začátku třídy Unter den Linden, které navrhl architekt von Knobelsdorff.

Zámek Charlottenburg

Během napoleonských válek se pruská vojska nemohla měřit se silou Napoleonovy armády. Když v roce 1806 Francouzi postupovali územím východního Německa, uprchli příslušníci pruského dvora i berlínské úřednictvo a měšťanstvo na venkov. Na obranu města nebyly povolány žádné jednotky. Napoleonův triumfální průjezd Braniborskou branou však roznítil novou vlnu německého patriotismu.

Hlavní město Německa

Během dvou let francouzské okupace Berlína vyzýval filozof Johann Gottlieb Fichte německý lid, aby vzal osud své země do vlastních rukou. Jeho plamenné projevy v Královské akademii prý dokonce záměrně přehlušovali najatí bubeníci. Po Napoleonově porážce byly jedním z jednotících prvků nacionalistického hnutí v Berlíně takzvané Lesecafés (čtenářské kavárny), například Spargnapani nebo Kranzler. Scházela se v nich inteligence, pročítaly se zahraniční noviny a shromažďovaly se informace, které nebyly k mání v místním cenzurovaném tisku.

Královské zelí

Fridrich II. Veliký

Nadšení vlastenci v roce 1914

Válka a revoluce

Rosa Luxemburgová

Zlatá dvacátá

Filmoví velikáni