TOP 10 zajímavostí

Řeka Li

Na lodi se vydejte za nádhernými přírodními sceneriemi (strana 164)

Zakázané město

Navštivte srdce mocné „Říše středu“ z období dynastie Ming (strana 53)

Velká čínská zeď

Zeď spojující Žluté moře s pouští Gobi (strana 63)

Terakotová armáda

2 000 let stará armáda čínského císaře (strana 101)

Li-ťiang

Kouzelná vesnička zasazená uprostřed nádherných hor (strana 185)

Su-čou

Klasické čínské zahrady a vodní kanály (strana 119)

Šanghaj

Největší, nejbohatší a nejdynamičtější čínské město (strana 105)

Klášter Šaolin

Místo, kde se zrodila bojová umění (strana 94)

Dlouhá řeka

Vydejte se z Čchung-čchingu do majestátních Tří soutěsek (strana 178)

Lhasa

Centrum tibetské kultury s impozantním palácem Potála (strana 202)

Ideální výlet po Číně

1.–2. den

Peking

Prožijte příjemné odpoledne při procházkách po náměstí Nebeského klidu, Zakázaném městě a parku Pej-chaj. Po setmění si zaskočte na večeři k jezerům Čchien- chaj nebo na starou pěší zónu Nan-luo-ku Siang. Následující den nasedněte na autobus a vyrazte na prohlídku Velké čínské zdi do Mu-tchien-jü.

3. den

Pching-jao

Vlakem se vydejte do Tchaj-jüanu a pak autobusem do Pching-jao, finančního centra Číny v období dynastií Ming a Čching. Tady si prohlédněte aspoň část ze 6 km hradeb a historické centrum, zapsané v seznamu UNESCO.

4. den

Si-an

Si-an se proslavil díky svým terakotovým válečníkům, kteří tu v podzemí již více než 2 000 let střeží místo posledního odpočinku prvního čínského císaře.

5.–6. den

Šanghaj

Zaleťte si do Šanghaje, nejbohatšího čínského města. Z vrcholu televizní věže se pokochejte výhledem na město, poté se vydejte za řeku Chuang-pchu na průzkum historické čtvrti. Večer se vypravte na promenádu Bund a užijte si noční zábavu na šanghajském nábřeží. Na druhý den si naplánujte návštěvu francouzské koncese a nákupní třídy Sin- tchien -ti.

po číně

7. den

Su-čou

Vydejte se vlakem do Su-čou za tajemstvím klasických čínských zahrad s poetickými jmény – zahrada Lvího hájku a zahrada Mistra rybářských sítí. Nezapomeňte na zdejší vodní kanály, na jejichž hladině se odehrává podstatná část života v Su-čou.

8. den

Chang-čou

Autobusem nebo vlakem si zajeďte do nedalekého Chang-čou. Projděte se po zalesněných březích Západního jezera a navštivte některé ze zdejších pavilonů. A nezapomeňte na šálek místního vyhlášeného zeleného čaje Dračí studna.

9.–10. den

Kuej-lin

Letecky se přesuňte do Kuej-linu. Prohlédněte si město a okolní vápencové věže z ptačí perspektivy z vrcholu pavilonu Dotýkajícího se oblaků. V nedalekých horách si zaskočte do jeskyně Rákosové flétny, jejíž největší dóm pojme až 1 000 osob. Druhý den se vydejte na 4- až 5hodinovou plavbu po řece Li do lůna okolní nádherné přírody, po cestě se zastavte v městečku Jang-šuo.

11. den

Čcheng-tu

Nasedněte na vlak směřujícího do Čcheng-tu, hlavního města provincie S’-čchuan. Ve zdejší chovné stanici se seznamte se životem ohrožených pand velkých. Projděte se po městských chrámech a dopřejte si šálek čaje pod širým nebem. A jelikož jste v království pálivé kuchyně, ochutnejte něco málo zdejších specialit.

12.–14. den

Dlouhá řeka

Z Čcheng-tu se vydejte za Lešanským Buddhou, největší sochou svého druhu na světě. Poté se v Čchung-čchingu naloďte na palubu výletní lodi a po Dlouhé řece se vydejte za dobrodružstvím k přehradě Tři soutěsky.

Úvod

Čína je země, jež se dá jednoduše charakterizovat několika slovy – obrovská, s dlouhou a bohatou historií, prudce se rozvíjející a vzrušující. Návštěva této země se pro mnohé stává zážitkem na celý život. Je také místem, o němž v současnosti mluví takřka celý svět. Nejen ekonomové, historici, politici a byznysmeni bedlivě sledují změny, které v Číně probíhají často nečekaně rychle.

Při návštěvě Číny můžete obdivovat nepřeberné množství přírodních i lidskou rukou stvořených krás: tradiční čínské loďky sampany v zátočinách řek, proplouvající mlžným oparem, který halí blízké kopce, hrdé pavilony zářící rudou a zlatou barvou, Velkou čínskou zeď, vinoucí se po vrcholcích hor a mizící kdesi daleko za obzorem, nádherné porcelánové vázy z doby před mnoha a mnoha staletími... Čína je požitkem pro všechny vaše smysly. Stačí se jen dotknout 2 000 let starého nápisu vytesaného v kameni či štůčku nově utkaného hedvábí či ochutnat pokrmy, jež kdysi dostávali na stůl čínští císaři, poslechnout si zpěv zdejších dětí a zakusit vůni vonných tyčinek v chrámu nebo si dát čerstvý meloun na tržnici.

Pavilon v Čchang-ša s typickou střechou

Jakmile do Číny přiletíte, ocitnete se v naprosto jiném světě – v kulturně, historicky a lingvisticky jiné dimenzi.

Čína je zemí hlubokých kontrastů. Zemí vyspělou i zemí třetího světa. Na vesnici můžete pár minut chůze od vašeho hotelu narazit na buvola lopotícího se na rýžovém poli, kolem vás projedou otec se synem na primitivním povozu s nákladem zelných hlávek. Vesničané se také často musí dělit o jedinou veřejnou latrínu, zatímco ve městech mají někteří lidé dostatek peněz na to, aby si postavili vlastní vilu. Taková je dnešní Čína.

Číňané a angličtina

Z cizích jazyků je nejrozšířenější angličtina. Na čínských školách se ji děti učí od šesti let, a sice po celou délku studia, výukové metody však nejsou příliš efektivní a s většinou Číňanů se anglicky moc dobře nedomluvíte. Pokud se před návštěvou země naučíte alespoň pár základních čínských frází, určitě nebudete litovat.

Jazyk a „čínský charakter“

První věc, jež po příletu do země upoutá vaši pozornost, bude pravděpodobně jazyk. Čínštinu dnes celosvětově ovládá více lidí než jakýkoli jiný jazyk, nicméně pro Středoevropana je pochopitelně zcela nesrozumitelná – jak v psané, tak mluvené podobě. Čínština je tónový jazyk, se kterým má řada lidí ze Západu velké potíže. Pokud se však naučíte alespoň pár základních frází, Číňané to patřičně ocení. Dalším problémem je fakt, že čínština má na 150 regionálních obměn, část z nich je od standardní čínštiny zcela odlišná. Číňané ze severu se jen stěží domluví s někým z jihu země, mluvícím např. kantonštinou. Vláda se snaží v zájmu snazší komunikace podporovat užívání standardní čínštiny (pchu-tchung-chua, občas nesprávně česky označované jako mandarínská čínština), založené na pekingském dialektu. Pozitivní zprávou je to, že psaná forma čínštiny je všude stejná. 8,5 % čínské populace tvoří nejrůznější menšiny, mluvící celou plejádou jazyků, od mongolštiny a ujgurštiny po tibetštinu či jazyky menšin Miao a Jao. V řídce osídlených pouštích na západě země tvoří některé z těchto menšin většinu obyvatelstva.

Téma rozhovoru

O politice, náboženství či sociálních problémech dnes můžete s Číňany bez problémů diskutovat, raději se však nikdy neuchylujte ke kritice Číny jako takové a neznevažujte zdejší režim či jeho vrcholné představitele. Česká republika má v Číně poměrně dobrou pověst.

Čína je nejlidnatější zemí světa. To je sice všeobecně známý fakt, nicméně i tak budete po příletu množstvím lidí překvapeni. Každý den se tu narodí kolem 350 000 dětí, což znamená, že na světě je každé osmé novorozeně Číňan. Země má více než 300 milionových měst a zažijete-li v některém z nich dopravní špičku, zřejmě vám budou vstávat hrůzou vlasy na hlavě. V jedné z nejlidnatějších provincií, Kuang-tung, můžete hodiny jezdit autem a stále se budete cítit jako v centru města.

Při cestách vlakem nebo letadlem si nemůžete nevšimnout intenzity, s jakou je v Číně obdělávána zemědělská půda. Na rýžových polích v jižní části země pracují stovky bosých mužů a žen, kteří ručně sbírají rýži a zpracovávají ji za použití primitivních mlátiček. Farmáři obdělávají každý centimetr půdy, pokud to není zrovna písek či skála nebo neleží v příliš příkrém kopci. Pokud odečteme všechna pohoří, pouště a další nehostinné plochy, zbývá na zemědělskou produkci pouhých 10 % celkové rozlohy Číny; toto území bývá navíc často sužováno záplavami nebo naopak extrémními suchy a ukusují z něj i neustále se zvětšující městské aglomerace.

Poloha a podnebí

Čína má rozlohu 9,6 milionů km2 a je třetí největší zemí na světě, větší jsou již jen Rusko a Kanada. Výčet zemí, s nimiž sousedí, je poměrně dlouhý: od severu ve směru hodinových ručiček to jsou Mongolsko, Rusko, KLDR, Vietnam, Laos, Myanmar, Indie, Bhútán, Nepál, Pákistán, Afghánistán, Tádžikistán, Kyrgyzstán a Kazachstán.

Rozdíly v podnebí jsou při tak velké rozloze zcela logické. Z nejsevernějšího bodu země je to k tomu nejjižnějšímu přibližně 5 800 km, takže zatímco na severu mají plné ruce práce s odklízením sněhu, na jihu Číny vesele sází rýži nebo se rekreují na tropickém ostrově Chaj-nan. Srážky přicházejí nejčastěji v letních měsících, nejméně prší na severu.

Západ země je z velké části hornatý. V Himálaji se na hranicích Nepálu a Číny vypíná k nebi nejvyšší hora světa Mount Everest (8 850 m n. m .), na čínské straně známá jako Ču-mu-lang-ma. Najdete tu ale i nejníže položenou oblast Číny, nacházející se 150 m pod úrovní moře. Na západě země také pramení nejznámější čínské toky – Dlouhá řeka (Čchang-ťiang, často nesprávně nazývaná Jang-c’-ťiang) a Žlutá řeka (Chuang-che), které jsou masivně využívány k zavlažování a je na nich vybudována řada přehrad a vodních elektráren. Zároveň však svému okolí v historii opakovaně přinesly zkázu v podobě pravidelných záplav, z nichž některé se zařadily v celosvětovém měřítku mezi ty nejstrašlivější přírodní katastrofy.

Budoucí sportovní hvězdy

Demografie

Od konce 2. světové války se počet obyvatel Číny zdvojnásobil na současných 1,34 miliardy. Číňané jsou nejpočetnějším národem na světě, každý pátý obyvatel zeměkoule je Číňan. V zemi je oficiálně uznáno celkem 56 etnických skupin, zdaleka nejpočetnější jsou etničtí Číňané – Chanové. Nejrozšířenějšími náboženstvími tu jsou buddhismus a islám, z čínských myšlenkových systémů mají zásadní vliv taoismus a konfucianismus. Křesťanství je zastoupeno pouze okrajově. Číňany všeobecně nelze považovat za hluboce věřící v evropském slova smyslu, celá země je spíše prodchnuta silně zakořeněným kultem předků a pocitem hrdého vlastenectví.

Většina populace je soustředěna na východě a jihu země, kde i v provinčním městě často žije několik set tisíc obyvatel. V celé Číně je více než 300 měst, která mají alespoň milion obyvatel. Vláda se již léta snaží udržet rovnováhu mezi městskou a venkovskou populací, např. pomocí zákonů na omezení porodnosti a volného stěhování, nicméně i přesto stále dochází k masivnímu přílivu lidí hledajících práci do městských aglomerací. Výsledkem jsou neuvěřitelně rychlým tempem vyrůstající megapole.

Politika jednoho dítěte

V letech 1979–2015 byla v Číně kvůli omezení růstu populace zavedena nová demografická politika, tzv. politika jednoho dítěte. Její dodržování bylo zpočátku velmi důsledně vyžadováno, dokonce pod hrozbou pokut a sociálních represí. Postupem času však bylo zřejmé, že tato politika s sebou nese mnoho negativních věcí (značná nerovnováha mezi narozenými chlapci a dívkami, výchova jedináčků, nucené potraty atd.) a pravidla se začala postupně uvolňovat. V roce 2007 byla situace následující: jednoho potomka muselo mít již jen 36 % populace, ostatní mohli mít potomky dva (pro národní menšiny žádný limit neplatil). V říjnu 2015 byla oficiální politika jednoho dítěte zrušena, v současné době může mít čínská rodina děti dvě. Mnoho rodin ve městech nicméně u jednoho dítěte zůstává i nadále; důvodem k tomuto kroku je často špatná finanční situace a zaneprázdněnost rodičů.

Jízda na kole trvá často i několik hodin. Na přelomu tisíciletí se navíc v Číně prudce zvýšil počet automobilů a cyklisté jsou tu takřka permanentně ohrožováni. Výfukové plyny z milionů nových aut, autobusů a kamionů silně znečišťují ovzduší. Gigantické zácpy v pekingských dopravních špičkách, kdy podle místních dochází k naprosté paralýze dopravy ve městě, nevyřešilo ani zprovoznění několika nových linek příměstských vlaků.

Průměrná mzda na venkově je nízká, pohybuje se kolem několika desítek jüanů (1 jüan odpovídá přibližně 4 Kč) za den, ve městě však může dosáhnout desetitisíců jüanů měsíčně. Náklady na bydlení jsou na většině území Číny nižší než v západní Evropě, naproti tomu v Pekingu, Šanghaji a dalších velkoměstech mohou nájmy za bydlení v centru dosahovat astronomických částek. Ve venkovských oblastech běžně narazíte na měsíční nájem ve výši 100 jüanů, rovněž ceny základních potravin jsou zde velmi nízké.

Troška ranního tchaj-ťi-čchüa n v šanghajském parku

Zemědělství

Zemědělství je vitální čínské odvětví, jež zaměstnává více než 300 milionů lidí. Mezi hlavní zemědělské plodiny patří rýže (která se pěstuje v jižní části země), pšenice ( v severní části země), dále brambory, bavlna, cukrová třtina, burské oříšky, čaj a sója.

Po výhře komunistů v občanské válce a založení republiky proběhla masivní pozemková reforma, velkostatkářům zabavená půda byla rozdělena mezi prosté rolnictvo. Velkou ránu utrpěla zemědělská produkce během Velkého skoku (viz str. 40) , rok 1978 nastartoval modernizaci nejen v zemědělství.

Naprostá většina obdělávané půdy se nachází na východě země, hornatý terén západu Číny zemědělské produkci příliš nepřeje. Orná půda Číny zabírá 10 % světové plochy zemědělské produkce, musí však nasytit 20 % světové populace.

Moderní Čína – hra světel ve městě Čching-tao

Velký skok vpřed

Po 2. světové válce začaly na vesnici vznikat pracovní spolky, které využívaly společného vlastnictví tažných zvířat a nářadí. Z nich se postupně utvářela družstva, jež společně vlastnila půdu, zvířectvo a nářadí. Do jednoho družstva patřilo často až 200 rodin z jedné či více vesnic. Veškeré výnosy podléhaly společnému vlastnictví a byly zpětně investovány ku prospěchu celého družstva.

Mao Ce-tung upřímně věřil, že díky radikální reorganizaci výroby a dostatečné ideologické motivaci proběhne industrializace Číny velmi rychle. Zdánlivě nevyčerpatelné lidské zdroje byly využívány zejména v těžkém průmyslu, konkrétně při výrobě oceli. Původně malá družstva se slučovala do větších celků, tzv. komun, což byly základní ekonomické a správní jednotky, skládající se z několika vesnic a přilehlých osad. Každá komuna byla zodpovědná za své výsledky v oblastech zemědělské produkce, průmyslové výroby, obchodu, vzdělávání a domobrany. Na konci roku 1958 byly prakticky všechny rolnické rodiny sdruženy v komunách.

Kvůli přetrvávajícímu nedostatku oceli vydala vláda nařízení, že si každá komuna musí zbudovat vlastní vysokou pec. Ocel, vyráběná rolníky bez jakýchkoli znalostí zákonitostí hutnictví, se pochopitelně nedala k ničemu použít. Navíc kvůli tomu, že velká část rolníků byla nucena místo na polích pracovat u pecí, přišlo zemědělství o podstatnou část své pracovní síly. Ruku v ruce s chronickým nedostatkem pracovních nástrojů a nepříznivou úrodou došlo k naprostému kolapsu zemědělské produkce, což mezi lety 1959 a 1961 vyústilo v jeden z nejstrašlivějších hladomorů v dějinách lidstva.

Socialismus se specificky čínskými rysy

Po smrti Mao Ce-tunga v roce 1976 se systém zemědělské produkce postupně začal vracet k principům fungujícím před drastickými experimenty. Rolníkům bylo opět povoleno pracovat na vlastní půdě, přebytky produkce ze svých soukromých polí a zahrad mohli dokonce v jakémkoli množství prodávat.

Změna zemědělské politiky se brzo pozitivně projevila. Na trhu byl náhle dostatek potravin a životní úroveň rolníků a venkovské populace obecně se podstatně zvýšila.

Úspěch v zemědělství byl více než očividný a vláda se nyní zaměřila na oblast průmyslu. Tradiční straničtí ideologové byli naprosto zděšeni, když z Pekingu začaly zaznívat hlasy volající po decentralizované ekonomice. Vedoucí pracovníci továren se začali seznamovat s pravidly fungování volného trhu. Po celé zemi vznikaly soukromé restaurace a obchody, soukromníci vtrhli i do sektoru služeb. Poprvé začala být zpochybňována do té doby nedotknutelná neomylnost Lenina a Marxe; oficiální stranický list Žen-min Ž’-pao připustil, že ani tito dva největší světoví proletáři nedokázali vyřešit všechny problémy moderního světa. Od roku 2000 se o komunismu v Číně často ani nehovoří jako o oficiální politické doktríně; Čína se totiž mezitím stala druhou největší ekonomikou světa.

Život na venkově

Pokud se vám naskytne příležitost vyrazit na čínský venkov, určitě ji využijte. Již dávno tu totiž k bydlení neslouží provizorní boudy a k večeři se vesničané nescházejí ve společné primitivní jídelně, jak jste si možná podle vyprávění o komunách mohli myslet. Pravda, v chudších regionech místní stále bydlí v hliněných chatrčích s doškovými střechami, všude jinde však najdete úhledné jednopatrové cihlové domky. V každé vesnici stojí na hlavní ulici obchod, kde prodávají vše od bavlny až po hrnce a pánve. Opraváři kol buší svými kladívky, stařečci hrají na ulici karty a všude kolem pobíhají děti, zvědavě si prohlížející cizince. V bohatších vesnicích narazíte i na honosnější vilky, které svým vybavením a kvalitou mohou směle soupeřit s domy ve městech.

Mnohé úspěšné vesnice se spíše než na zemědělskou výrobu zaměřují na výnosnější odvětví. Například Chan-cchun-che, jedna z vesnic poblíž Pekingu, založila již v roce 1978 stavební společnost, která zaměstnává jen lokální zedníky a specializuje se na stavbu domů a kanceláří pro neustále bohatnoucí pekingskou střední třídu. Díky podobným aktivitám se příjmy některých vesnic zvedly z takřka nuly na miliony dolarů. Po roce 2000 se mnoho vesnic zaměřilo i na turismus nebo se staly jakýmisi noclehárnami pro dělníky pracující v nedalekých městech.

Rýžová pole v Kuang-si pokrývají každou píď půdy

Život ve vesnicích, které se dodnes věnují převážně zemědělství, je pochopitelně stále drsný. Práce je dlouhá a náročná, příjmy nízké a zdravotní péče těžko dostupná. Nicméně situace se postupně zlepšuje díky zvýšení mechanizace. Podnikaví a činorodí rolníci si mohou na tržištích přivydělat prodejem přebytků ze svých polí a zahrádek, mnozí navíc po večerech vyrábí nejrůznější suvenýry. I dnešní oficiální čínská politika je rolníkům a jejich bohatnutí nakloněná, protože bez spokojeného venkova není spokojené Číny.

Turismus

Zahraniční turisté se často chtějí seznámit s fungováním čínských vesnic a průmyslových podniků a cestovní kanceláře jim jejich přání s radostí plní. Exkurze na čínský venkov či do nějaké továrny jsou prakticky rutinní záležitostí. Původně sice byly organizovány z čistě propagandistických důvodů (obdobně jako nechvalně známé Potěmkinovy vesnice), v současné Číně však již není problém otevřeně přiznávat nedostatky a dřívější urputná snaha maskovat chyby a zaostalost je ta tam. Oficiální průvodce vám upřímně sdělí, že právě navštívená továrna je jen jakousi „výkladní skříní“ čínské ekonomiky, a nikoli průměrným běžným podnikem. A pokud vám na závěr vaší exkurze v zemědělském družstvu uspořádají v místní kantýně banket o devíti chodech, nikdo vám nebude namlouvat, že přesně takhle si obyčejní rolníci žijí.

Podobné exkurze bývají běžnou součástí turistických balíčků při návštěvě Číny s cestovní kanceláří. Delegáti cestovní kanceláře vám občas termín konání sdělí až den předem, ale jinak se místní cestovky a všichni, kdo pracují v cestovním ruchu, příkladně snaží zahraniční turisty uspokojit.

V poslední dekádě v Číně vzrostl počet individuálních turistů. Evropané, často bez jakékoli znalosti čínštiny, cestují po celé zemi vlaky, autobusy nebo se letecky přesouvají mezi novotou zářícími letišti. Najít v Číně dobře anglicky mluvícího domorodce může být často problém, nicméně na recepcích hotelů a na některých vlakových nádražích se pomoci většinou dopídíte.

Kola jsou v Číně stále nesmírně populární

Známých turistických atrakcí je v Číně tolik a jsou tak roztroušeny po celém teritoriu, že při vaší první návštěvě země se pravděpodobně seznámíte jen se zlomkem z nich. Dokonce i když tu budete pobývat více než tři týdny, stejně si často budete muset vybrat jen jednu z nabízených možností: buď cestu po Dlouhé řece, nebo jeskyně Mo-kao, Li-ťiang, nebo Hedvábnou stezku. Všechno najednou prostě a jednoduše není v lidských silách stihnout.

Návštěva vesnice

Pokud jste v Pekingu, můžete si z Tung-č’-men či Ta-wang-lu zajet do některé z farmářských vesnic, ležících 10 až 50 km za hranicemi města. Okuste den na čínském venkově a navečer vás autobus opět přiveze zpět do města.

Stravování a nakupování

Většina návštěvníků Číny vám potvrdí, že čínské jídlo je zážitkem samo o sobě. A je úplně jedno, účastníte-li se oficiálního banketu nebo si jen kupujete nudle v pouličním stánku, vždy a všude je ten pravý čas na to zažít gurmánské dobrodružství (viz str. 218) .

Knedlíčky dim sum v Kantonu

Navštívit Čínu a neodvézt si nějaký suvenýr jednoduše nejde. V turistických oblastech nebudete mít problém narazit na stánek se suvenýry, jsou totiž všude. Typickým artiklem je keramika, nefrit, hedvábí, obrazy či elegantní tradiční oblečení. Některé produkty jsou opravdu tím, za co se vydávají, často však natrefíte i na padělky. Při nákupech nezapomeňte smlouvat, často vyhádáte mnohem výhodnější cenu.

Levné zboží najdete i v obchodních domech. V Pekingu, Šanghaji a dalších velkých městech rostou moderní nákupní centra západního střihu, přeplněná značkovým zbožím všeho druhu. Buďte však obezřetní, neboť i tady často narazíte na padělky. V menších městech a odlehlejších oblastech obývaných menšinami hrají často prim lokální produkty a značky, které nikde jinde neseženete.

Zážitek na celý život

Po náročném dni možná zatoužíte po nějakém povyražení. Využijte tedy příležitost a navštivte autentickou čínskou operu, akrobatickou show nebo vystoupení komiků, při němž se budete popadat za břicho, aniž byste rozuměli jedinému slovu.

Čína vám kromě nádherných památek nabízí mnohem víc. Spousty příznivců si na celém světě našla akupunktura, kaligrafie či bojová umění. Na zdejších univerzitách se můžete přihlásit do kurzů čínštiny, trvajících jen pár dní, nebo taky několik let. Ale největším zážitkem, který si odsud odvezete, bude setkání s místními obyvateli. Staňte se součástí proudu miliardy lidí a pozorujte Číňany v jejich každodenním životě; za volanty zběsile troubících aut, na přeplněných autobusových zastávkách či při skupinových cvičeních. Všimněte si penzisty, který uprostřed hektického dne vzal na vzduch svého kanárka, či stánkařů, připravujících na pultech kulinářské speciality. Jako turista se můžete dostat do středu pozornosti místních do takové míry, že vám to bude až nepříjemné; nicméně i toto je součástí jedinečného zážitku, jakým Čína bezesporu je.

Čínské umění laku

Již před 2 500 lety, za vlády dynastie Čou, bylo umění laku čínskou chloubou. Speciální laky a barviva se nanášejí velmi pracně v několika vrstvách na nejrůznější předměty a jde o časově velmi náročnou činnost. Například laková technika z období dynastie Sung sestávala z opakovaného nanášení laků různé barvy, přičemž každá z vrstev byla individuálně leštěna. Do hotového laku byl poté vyryt hlavní motiv. Lakované předměty z období Tchang byly navíc ručně malovány či vykládány perletí.

Lak se nanáší na nejrůznější předměty, nejčastěji na krabičky, vějíře, talíře, hudební nástroje či nábytek, lakované jsou i pilíře a sloupy v chrámech či palácích. Jemně vyřezávané, sytě červené laky z období dynastií Ming a Čching umělci dodnes kopírují.

V mnohých čínských vesnicích a městech stojí alespoň jedna výrobna, kde si turisté mohou prohlédnout celý ruční proces lakování předmětů.

Poznámky k transkripci

V anglofonních zemích se v minulém století při přepisu čínštiny pracovalo s tzv. Wade-Gilesovou transkripcí, dnes se za mezinárodní standard považuje pchin-jin (pinyin). Ten se k přepisu čínských znaků oficiálně užívá i v Čínské lidové republice.

V našem průvodci používáme Standardní českou transkripci čínštiny, která v rámci možností docela vystihuje její výslovnost. Její čtení nedělá českému čtenáři problém, neboť je založena na české výslovnosti písmen; pro cizince a Číňany je však zcela nepoužitelná. U místních názvů v hlavní části průvodce uvádíme v závorce za českým pojmenováním či přepisem názvu i pchin-jin, díky němuž se v zahraničním prostředí lépe zorientujete.

V české transkripci slova jako šan (shan, hora) nebo s’ (si, chrám) vypouštíme, protože by docházelo k opakování obecného pojmenování, např. hora „E-mej-hora“ a chrám „Wu-jou-chrám“. V textu proto naleznete označení jako hora E-mej (Emei Shan) a chrám Wu-jou (Wuyou Si).

Některá vlastní jména používaná v českém jazykovém kontextu neuvádíme v české transkripci, ale zmiňujeme název rozšířený v češtině, např.: Čankajšek, Šanghaj, Peking atd. Naopak užíváme označení jako Dlouhá řeka (místo zastaralého Jang-c’-ťiang) a S’-čchuan (místo Sečuán či Sečuánsko).

Stručná historie

Historie Číny sahá do dávnověku lidstva. Před stovkami tisíců let předchůdce Homo sapiens – Homo erectus pekinensis čili člověk vzpřímený pekingský – zkrotil jeden z živlů, oheň. Tento počin, který můžeme s trochou nadsázky označit za první čínský vynález, zažehl plamen vzniku velkého čínského národa. Člověk pekingský samozřejmě nevynalezl oheň jako takový, jen se naučil využívat jeho předností – světla a tepla.

Z technologického a společenského úhlu pohledu šlo o objev opravdu přelomový. S trvale udržovaným ohněm mohla malá společenství lidí celoročně obývat jeskyně, tepelně upravovat maso a vypalovat keramiku. 600 000 let př. n. l. se jedna taková skupinka předchůdců člověka usadila v jeskyni přibližně 50 km jihozápadně od dnešního Pekingu. O stovky tisíc let později dorazil do hlavního města středověké Číny jistý Marco Polo a byl ohromen úrovní, na jaké zdejší lidé oheň využívali. Po návratu do Evropy například podal svědectví o tom, jak Číňané používají ze země vykopaný černý kámen k topení; v tehdejší Evropě bylo uhlí naprosto neznámé a pochopitelně pro něj ani neexistovalo pojmenování.

Tajemství hedvábí

První zmínky o chovu bource morušového, z jehož výměšků se vyrábí hedvábí, spadají již do 3. tisíciletí př. n. l. Výroba hedvábí byla pečlivě střeženým čínským tajemstvím až do 6. stol. n. l., kdy se podařilo propašovat na Západ první housenky.

První dynastie

Historií Číny se prolíná mytologie s realitou. Přibližně před 4000 lety, v období bájné dynastie Sia, začal být na území Číny používán první psaný jazyk – nejprve věštci a později i písaři. Lidé již znali i tajemství tkaní hedvábí.

Čínské znaky jsou více než 4000let staré

16. až 11. stol. př. n. l. bylo v Číně období druhé, rovněž napůl mytické dynastie Šang. Tehdy se začaly objevovat známky hlubšího zájmu o umění. Nástroje a misky z této doby jsou zdobeny nejrůznějšími geometrickými vzory či dračími a ptačími motivy. S příchodem doby bronzové se začaly vyrábět tak originální a nádherné nádoby, že ani renomovaní západní archeologové si až donedávna nechtěli přiznat, že by mohly pocházet z tak vzdálené historie – totiž z období před takřka 3000 lety.

V období dynastie Šang vznikl i koncept jednoho čínského národa s jednou vládou. Začaly se využívat astronomické výpočty, jako peněžní jednotka byly zavedeny lastury mořského plže zavinutce, ve velkém se rozjela výstavba paláců a chrámů a při stolování se používaly hůlky.

Bronz Šangů

Čínští řemeslníci z období dynastie Šang již uměli odlévat výrobky z bronzu. Voskový model nejprve pokryli jílem a vypálili. Při vypalování se model roztekl a z vypáleného jílu vznikla forma, do které se poté nalil roztavený bronz. Složitější bronzové předměty se odlévaly po částech a ty se následně skládaly dohromady.

V pozici vazalů dynastie Šang stál po dlouhá staletí klan Čou. V průběhu 11. stol. př. n. l. se však misky vah překlopily na jeho stranu a pozici nejmocnější dynastie na území Číny si udržel až do 5. stol. př. n. l. Dynastie Čou nechala vybudovat hlavní město v Čchang-an (dnes zvaném Si-an) a panovníci z jeho řad vládli feudálním způsobem celé řadě okolních vazalských států. Čína neustále expandovala, byla provedena pozemková reforma a založena celá řada nových měst. V období dynastie Čou žili a tvořili i dva nejvýznamnější čínští myslitelé.

Nejproslulejším čínským filozofem je Konfucius (Kong Fuzi). Narodil se roku 551 př. n. l. ve východní Číně na území dnešní provincie Šan-tung. Jeho vliv byl tak velký, že do jeho rodiště podniklo pouť celkem 11 čínských císařů. To samé můžete udělat i vy; stačí se vypravit do města Čchü-fu a navštívit mohutný chrám, stojící na místě jeho rodného domu, nebo hrobku v lesích severně od města.

Konfuciova socha vpekingském chrámu

Tradiční Konfuciovo učení se jen zřídka zabývalo metafyzikou a duchovními záležitostmi, spíše se stalo základem čínských sociálních a politických norem chování. Jeho vliv je patrný až do dnešních dní. Konfucius kladl velký důraz na řádný a harmonický vztah mezi vládcem a jeho poddanými, otcem a synem, učitelem a jeho žákem či občanem a státem – vztah jednoznačně hierarchický, založený na neměnnosti rolí a vztahů jedince ve společnosti. Pokusy o změnu tohoto daného řádu vedou podle Konfucia k neblahým koncům. Syn, který by se pokusil vzepřít svému otci, by přivolal neštěstí jak na sebe, tak na celou svou rodinu. Stejně tak císař, jenž by odmítal plnit povinnosti vyplývající ze svého „božského pověření“ a nemyslel v první řadě na blaho impéria, by zapříčinil zkázu celého národa.

Pohled na Konfucia se několikrát radikálně změnil. Těsně po své smrti byl uctíván jako největší ze všech světových učenců, jeho status později dosáhl až jakéhosi „polozbožštění“. Dodnes můžete v mnoha čínských městech navštívit chrámy, které mu byly zasvěceny. Mezi lety 1966 až 1976, tedy v průběhu Velké proletářské kulturní revoluce, byl označen za protirevoluční element a zcela zavržen. Rehabilitace se dočkal až po smrti Mao Ce-tunga v roce 1976, kdy se v Číně dostali k moci pragmatičtější vůdci a země se otevřela okolnímu světu.

Konfucius je ve světě všeobecně znám a jeho život je poměrně podrobně zmapovaný. Zcela opačný je příběh druhého z velkých čínských filozofů – Lao-c’ (Laozi); jeho život by se dal označit jako jedna velká záhada. Již jen odhady jeho roku narození se liší více než o jedno století. Podle některých legend byl dokonce učitelem samotného Konfucia. Lao-c’ se stal nesmrtelným díky svému spisu Tao te ťing – O Tao a ctnosti , pojednávající o lidských myšlenkách, přírodě a vesmíru. Toto dílo se stalo základem nejrozšířenějšího čínského původního náboženství, taoismu. Díky svému důrazu na přírodu, intuici, individualitu člověka, vesmírný tok a paradoxy („vědění, které není věděním“) se taoismus záhy stal vítanou alternativou nejen filozofů a umělců.

Po Konfuciově smrti se Čína v období dynastie Čou ponořila do chaosu známého jako období válčících států (475–221 př. n. l.). I přes výrazný politický neklid, který zavládl, se podařilo dosáhnout úspěchů v oblasti sociální a ekonomické: do oběhu byla uvedena první měna, naplno se rozjela výroba železa, byly položeny základy prvního moderního pěšího vojska, poprvé bylo povoleno soukromé vlastnictví půdy. Města úspěšně expandovala a do jisté míry začaly padat třídní bariéry. V této éře se zrodil i panovník, jenž Čínu poprvé sjednotil.

První císař

Předpokládá se, že název Čína byl odvozen od jména staré čínské dynastie Čchin, první, která zemi sjednotila po období válčících států. Nejde však původem o slovo čínské, jeho vznik mají na svědomí cizinci. Navzdory této skutečnosti sami Číňané svou zemi dodnes nazývají Čung-kuo (Zhongguo, Říše středu) a odkazují tím na její polohu ve středu vesmíru, a sice ve vztahu k zemi a nebesům.

Za vlády prvního císaře Čchin Š’-chuang-ti (221–206 př. n. l.) byla Čína rozčleněna na provincie a prefektury, spravované centrální vládou, tvořenou vysoce vzdělanými úředníky. Zakázané texty byly páleny na hranici a odpůrci státu byli buď popravováni, nebo vyháněni ze země. Cesty, vodní kanály i samotná Velká čínská zeď se stavěly v systému jakýchsi státních zakázek; dělníci byli, vojenským termínem řečeno, „odváděni“ na práci. Oficiálními výnosy bylo řízeno takřka vše, od standardů pro míry a váhy po povolené rozměry náprav povozů (tento konkrétní výnos přežil v Číně po staletí). Pokud chcete navštívit sídlo dynastie Čchin, vydejte se do Si-anu; v roce 1974 tu byla objevena hrobka prvního čínského císaře se slavnou Terakotovou armádou (viz str. 101) .

Po mocné dynastii Čchin se vlády ujala dynastie Chan (206 př. n. l. – 220n.l.) , která dále upevňovala imperiální poměry. Státní úředníci byli vybíráni na základě speciálních zkoušek, centrální vláda standardizovala měnu a světlo světa spatřila slavná Hedvábná stezka. Chanové dokázali odrazit jak nájezdy Hunů, tak nomádských národů Střední Asie a území Číny dosáhlo takřka současných rozměrů.

Trestání stoupenců Konfucia za vlády Čchin Š´-chuang-ti

Tři říše

Buddhismus v Číně

Dynastie Tchang, zlatý věk poezie

Soška z období dynastie Tchang

Dynastie Sung