Knihy Tima Weavera

v nakladatelství Mystery Press

David Raker

Hon na mrtvého

Údolí mrtvých

Ztracený

Není cesty zpět

Bez slitování

Němé oběti

Zlomené srdce

Připravujeme

Muž bez minulosti

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Tim Weaver, 2012

Translation © Alžběta Lexová, 2018

Cover © Jan Matoška, 2018

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2018

ISBN 978-80-7588-085-7 (epub)

ISBN 978-80-7588-086-4 (mobi)

ISBN 978-80-7588-087-1 (pdf)

Pro Lucy

„Rodiče nemohou platit životem za své děti ani děti za své rodiče. Každý zaplatí životem za svůj vlastní hřích.“

– Deuteronomium 24:16

15. června

Healy zaparkoval před sídlištěm a podíval se na ukazatel teploty na displeji v palubovce. Necelých dvacet stupňů. Měl pocit, že je mnohem tepleji. Přestože klimatizaci zapnul už před policejní stanicí a běžela celou cestu, neochladila vůbec nic. Healy si vyhrnul rukávy a rozepnul knoflíček límečku, ale pořád mu bylo vedro. I nyní, uprostřed noci, se v autě držel dusný vzduch.

Povzdechl si a zadíval se na bludiště polorozbořených domů před sebou. Nejnebezpečnější londýnská čtvrť upadla do kómatu. V oknech se nesvítilo, na trávníku si nehrály žádné děti a v uličkách se nepotloukaly gangy. S příjezdem dalších policejních aut se ale všechno změnilo a jakmile světlomety a majáčky ozářily desetipatrová betonová monstra, začal Healy rozeznávat stíny postav, sledující ho zpoza oken a vchodů.

Vystoupil. Nalevo za policejní páskou tábořili reportéři v košilích s krátkým rukávem a letních šatech a tváře se jim leskly vrstvičkou potu. Panoval tam chaos. Novináři se přetlačovali o nejlepší místo, strkali se a vrávorali na kluzké trávě. Hluk. Světla. Volali na něj jménem. V jiném životě by si možná pozornost médií užíval. Někteří poldové si rádi hráli na celebrity. Ale když se Healy zadíval ke vchodu do budovy, temnému a zlověstnému jako rozevřená tlama, která se ho chystá pozřít, uvědomil si, že to je všechno jen přetvářka. On není žádná celebrita. Stojí na okraji hurikánu a oni se krčí v bezpečí za ním. Pokud se však situace vyostří a začne jít do tuhého, pokud policie nedokáže zatknout pachatele dřív, než si novináři rozbijí stan před dalším místem činu, půjdou po krku jemu a s radostí ho té temnotě předhodí jako obětního beránka.

Přešel přes betonový dvůr ke vchodu a nahlédl dovnitř. Všechno bylo rozbité nebo naprasklé, jako by se budova měla každou chvíli vlastní vahou zřítit. Na podlaze stála vrstvička vody, která odkudsi prosakovala ven, a prokopnuté dveře v chodbě vedoucí k první řadě bytů visely na jednom pantu. Všude se válely odpadky a střepy. Někteří lidé podobné místo v životě nenavštíví – desetipatrové volání o pomoc. Místo, kde ani nejtemnější noc nedokáže zakrýt zející rány.

U paty schodiště po Healyho pravé ruce stál policista v uniformě s deskami v rukách. Zvedl hlavu a posvítil si na Healyho baterkou. „Dobrý večer, pane.“

„Dobrej.“

„Výtah nefunguje.“

Healy zatěkal pohledem k úřednímu oznámení na dveřích výtahu. Mimo provoz. Na popraskanou zvlhlou zeď vedle někdo sprejem nastříkal obrovskou šipku s nápisem „expres do pekla“.

Healy ukázal policistovi průkaz a vydal se po schodech do třetího patra. Pod podrážkami mu křupaly střepy rozbitých žárovek, které se nikdo neobtěžoval vyměnit, na chodbách byla tma jako v pytli a ve vzduchu se vznášel pach moči. Na podestě třetího patra narazil na další policisty a členy forenzního týmu, kteří se táhli jako had do bytu číslo 312. Jedna forenzní expertka se k němu otočila od zárubní, z nichž právě snímala vzorky prachu, a vydala se k němu s bílou kombinézou a rukavicemi. „Tohle byste si měl obléct,“ řekla. „Ačkoli my jsme už stejně nejspíš skončili.“

Healy se navlékl do kombinézy.

V bytě stálo několik lamp, jejichž světlo se rozlévalo až na venkovní chodbu. Krom tichého bzučení generátoru uvnitř panovalo víceméně ticho. Sem tam se ozvalo cvaknutí foťáku. Mumlání. Tlumené zvuky z okolních bytů. Jinak nic.

Healy si zapnul zip kombinézy ke krku a natáhl si kapuci na hlavu. Teprve potom vstoupil do dveří. Vypadalo to tam stejně jako u ostatních obětí. Zchátralá špinavá díra. V kuchyni, odkud se vstupovalo dál do obývacího pokoje, se na linoleu rýsovala obrovská vlhká skvrna. Healy uvnitř zahlédl vrchní inspektorku Crawovou. Ve dveřích z obýváku do ložnice stál vrchní superintendant Ian Bartholomew a mračil se na postel. Když zaslechl Healyho kroky, otočil se k němu s nakvašeným výrazem ve tváři a pak zpražil pohledem i Crawovou, která se vynořila z kuchyně.

„Melanie,“ štěkl, „co mám ksakru říct novinářům?“

Bartholomew ustoupil ode dveří a nechal Healyho nahlédnout dovnitř. Místo činu. Mrňavá ložnice s šatnou, skříň a na židli v rohu malá televize. Koberec byl prošlapaný a tapety na zdech se už odlupovaly. Na polštáři se vršila úhledná hromádka vlasů oběti. Oholil je, stejně jako ostatním, a nechal policii jako vzkaz. V důlku na matraci mělo spočívat tělo.

Jenže právě v tom byl ten problém.

Těla po sobě nenechával.

ČÁST PRVNÍ

1

12. června

Její kancelář se nacházela v nejvyšším patře čtyřpodlažní budovy z červených cihel, jen kousek od Shaftesbury Avenue. Ostatní patra zabíraly kanceláře jedné reklamky a velké mezinárodní mediální společnosti. Manažery v oblecích na míru před okolním světem chránily skleněné dveře zabezpečené číselným kódem, za kterými ještě postával sekuriťák připomínající vyhazovače z nočního klubu. Zbytek ulice působil dost zchátralým dojmem. Dva prázdné obchody, v nichž se podle všeho kdysi nacházelo obuvnictví a starožitnosti, a italská restaurace se zabedněnými okny a cedulí „Nyní zavřeno“ na dveřích. Jediným přeživším byla videopůjčovna, která už ale evidentně mlela z posledního: v liduprázdném krcálku s jedinou policí s DVD a zašlými filmovými plakáty se hádali dva muži.

Byl vlahý červnový večer. Londýn si celý den užíval slunce, třebaže ve vzduchu visel příslib deště. Pro jistotu jsem si s sebou vzal i bundu, ale prozatím jsem na sobě měl jen černou košili, džíny a černé kožené boty, co jsem si přivezl z Itálie. Byly značkové, pořídil jsem si je v Miláně v Galerii Viktora Emanuela II., ale moc často jsem je nenosil, protože si očividně předsevzaly, že než doslouží, rozdrásají mi nohy do krve. Pro ženu, kterou jsem přišel vyzvednout, jsem však byl ochotný tuhle oběť podstoupit.

Liz z jednoho z výtahů v hale vystoupila asi o patnáct minut později. Úderem páté se z budovy začali řinout lidé, jenže Liz v kanceláři v nejvyšším patře nejen pracovala, ona ji řídila, a proto obvykle odcházela poslední. Stál jsem ve vchodu zavřeného starožitnictví a ona si mě okamžitě všimla. Usmála se a já zadržel dech. Vypadala krásně: úsměv rozzářil její tmavé oči a podtrhl jemné rysy tváře orámované čokoládově hnědými vlasy, které měla stažené dozadu. Advokátka Elizabeth Feenyová ve městě překypujícím dominantními muži jen kvetla: změřila síly s větší rybou a zvítězila, přetáhla jejich klienty a udržela si je, pod hlavičkou firmy Feeny & Co. sestavila tým vynikajících právníků a vyhrála řadu mediálně sledovaných případů, které jí zajistily zářnou reputaci. Už jen tohle by na mě obvykle udělalo dojem, ale já ji znal mnohem lépe – osm měsíců jsme spolu chodili a ještě déle jsme bydleli v sousedních domech. V bílé halence a černé pouzdrové sukni, která dokonale kopírovala křivky jejího těla, vypadala báječně a profesionálně zároveň. Její největší devízou však byl úsměv – když se na člověka usmála, rázem měl pocit, že je tou nejdůležitější osobou v místnosti, což jí v soudní síni obzvlášť přišlo vhod.

„Pane Rakere,“ pozdravila mě a políbila.

„Elizabeth.“

Něžně mě plácla – nesnášela, když jí někdo říkal celým jménem – a já si ji přitáhl k sobě a políbil ji na temeno. „Jaký jsi měla den?“ zeptal jsem se.

„Jedna schůzka za druhou.“

Chvíli jsme tam jen tak stáli. Pro oba to bylo nové. Já před téměř dvěma a půl lety přišel kvůli rakovině prsu o svou manželku Derryn, s níž jsem strávil skoro čtrnáct let. Liz se vdala v jedenadvaceti, po půl roce otěhotněla a krátce nato se rozvedla. Dva roky byla na mateřské s malou Katie a pak se vrátila na školu a dokončila si právnické vzdělání. Od rozvodu žádný vážný vztah neměla.

„Kam jdeme?“ zeptala se.

„Znám jeden super italský podnik.“ Aniž bych přerušil objetí, oba jsem nás otočil čelem k zabedněným oknům restaurace kousek dál po ulici.

Liz mě zatahala za košili. „Moc vtipné, Rakere.“

„Zarezervoval jsem nám stůl v jihoafrické restauraci kousek od Covent Garden. Můžeme se opít jejich ležákem.“

„Jihoafrická restaurace?“

„Jedlas někdy bobotie?“

„Ne, nejedla.“

Zvolna jsme vykročili. „V tom případě máš dneska svůj šťastný den.“

Restaurace se nacházela v úzkém sklepě v jedné z bočních uliček mezi tržnicí Covent Garden a Strandem. V kamenných zdech byly různé výklenky zdobené zarámovanými fotografiemi Jihoafrické republiky. Černobílý snímek nejblíže k nám zachycoval ruské kolo a zábavní park Gold Reef City, rýsující se proti bezmračnému nebi. Když jsem ještě pracoval u novin, strávil jsem v Johannesburgu a jeho okolí poměrně dost času, protože mě tam noviny vyslaly na celých dvanáct měsíců, abych informoval o předvolebním roce a volbách v devadesátém čtvrtém. Tehdy to tam připomínalo spíš válečnou zónu a obyvatelstvo trpělo nekonečnou masáží nenávisti a strachu.

Liz nechala volbu na mně, a tak jsem nám objednal dva ležáky Castle, kuře peri-peri jako předkrm a bobotie – kořeněné mleté maso zapečené s vejcem – jako hlavní chod. Během čekání na jídlo mi povyprávěla o svém dni a já jí popsal něco málo z toho svého. Před pár dny jsem uzavřel případ sedmnáctiletého chlapce, který utekl z domova a ukrýval se kousek od Blackfriars Bridge. Jeho rodiče, manželský pár žijící na sídlišti se sociálními byty v Hackney, mi řekli, že si moje služby mohou dovolit jen na tři dny. Jejich syna jsem našel až za pět, protože jsem tápal naslepo – mladík neměl žádné přátele, skoro s nikým nemluvil a při útěku si vzal doslova jen oblečení, co měl právě na sobě. Mobil, karty i peníze – všechno, co by se dalo alespoň trochu sledovat – nechal doma. Zašel jsem za jeho rodiči a řekl jim, aby mi zaplatili ty tři dny s tím, že zbývající dva doplatí, až to jen trochu půjde. Přestože to byli slušní lidé, věděl jsem, že o nich už neuslyším. Obvykle jsem zadarmo nepracoval, ale ještě těžší pro mě bylo nechat věci neuzavřené.

Když nám přinesli bobotie, přesunul se rozhovor od práce k Lizině dceři a jejímu studijnímu oboru. Katie studovala ekonomii a právě dokončovala poslední rok. Zatím jsem se s ní ještě nesetkal, ale z toho, co mi o ní řekla Liz, a z fotek v Lizině domě jsem mohl poměrně bezpečně prohlásit, že je matčinou živoucí kopií.

Liz pokračovala ve vyprávění a já objednal další dvě piva. V tu chvíli jsem si všiml, že mě od stolu na opačném konci restaurace sleduje neznámá žena. Jakmile se naše pohledy střetly, rychle sklopila oči do talíře. Chvíli jsem ji pozoroval a čekal, jestli se na mě znovu zadívá, ale zarytě hleděla na steak, do něhož bez zájmu dloubala vidličkou. Obrátil jsem se zpět k Liz. Deset vteřin nato jsem na sobě opět pocítil ženin pohled.

Mohlo jí být tak ke třiceti, na ramenou se jí vlnily rudé vlasy a nos a tváře pokrývala sprška pih. Oplývala jakousi nenápadnou krásou, jako by si ji buď neuvědomovala, nebo pro ni nebyla tak důležitá, aby ji jakkoli podtrhovala. Útlými prsty pravé ruky svírala vidličku, levou si pohrávala se stopkou sklenky s vínem. Měla snubní prstýnek.

„Děje se něco?“

Liz následovala můj pohled k cizince, která mezitím opět ucukla očima. „Ta žena v rohu – znáš ji?“

Liz se znovu ohlédla. „Neřekla bych.“

„Pořád se sem dívá.“

„Ani se jí nedivím,“ řekla Liz s úsměvem. „Jsi pěkný chlap, Rakere. Ne že bych ti chtěla pochlebovat nebo tak.“

Vrátili jsme se k jídlu a konverzaci. Párkrát jsem se zadíval ženiným směrem, ale její pohled jsem už nezachytil. A pak, asi o půl hodiny později, zničehonic zmizela. Zůstala po ní jen prázdná židle, nedojedený steak a nedopitá sklenka vína. Na bílém tácku s účtem leželo několik bankovek.

Žena byla pryč.

2

Těsně před odchodem z restaurace Liz zavolal klient. Zakoulela na mě očima a poodešla do jednoho z výklenků. Mávnutím jsem jí naznačil, že počkám nahoře.

Déšť, který jsem předtím cítil ve vzduchu, opravdu dorazil. Oblékl jsem si bundu a přesunul se pod stříšku vchodu o kousek dál. Na protější straně ulice se ze stanice metra Covent Garden vynořil hlouček lidí – někteří byli vyzbrojení deštníky a kabáty, ale většina na sobě měla trička s krátkým rukávem, tílka, halenky a letní sukně.

Ve stínech protějších domů kráčela postava a pomalu se blížila. Když procházela kolem hospody, dopadlo na její tvář ostré světlo, a mně náhle došlo, o koho se jedná.

Byla to ta žena z restaurace.

Přeběhla silnici a zastavila se asi dva metry ode mě.

„Pan Raker?“

Výraz v jejích očích jsem důvěrně znal. Ve tvářích svých klientů jsem ho vídal dnes a denně: buď někoho ztratila, nebo měla pocit, že ho co nevidět ztratí.

Mladá tvář se starýma očima, v nichž se zračila každá bolestivá vteřina jejího utrpení. Působila zvláštně, jako by uvízla někde uprostřed, ani stará, ani mladá, ani krásná, ani ošklivá. Jen žena, která zažila ztrátu.

„Nezlobte se, že vás takhle přepadám,“ vyhrkla a shrnula si vlasy za uši. Vypadala nervózně a z jejího tichého hlasu čišelo napětí. „Jmenuji se Julia. Julia Wrenová.“

„Co pro vás můžu udělat, Julie?“

„Já, ehm…“ Odmlčela se. Sklouzla rukou po popruhu tašky, který se jí táhl úhlopříčně přes hrudník, přitáhla si ji před sebe a otevřela ji. Sáhla dovnitř pro peněženku a vytáhla z ní kousek papíru. Sotva ho rozložila, došlo mi, co na něm je – byl to vytištěný článek. „Četla jsem o vás,“ vysvětlila. „Na internetu.“

Šlo o reportáž BBC s fotkou, na níž jsem vycházel z policejní stanice v doprovodu detektiva, dvou uniformovaných policistů a Liz, která tam vystupovala jako moje právnička. Tři dny před pořízením téhle fotky jsem se vrhl do hnízda zabijáků a málem přišel o život. Přestože od toho případu uplynulo už osmnáct měsíců, stále mi zůstávaly jizvy na těle i na duši.

Tehdy se kolem toho strhl pořádný mediální humbuk. Nikomu jsem neposkytl rozhovor, dokonce ani lidem, s nimiž jsem kdysi pracoval a kteří se mi ozvali a prosili o komentář. Přesto šlo o obrovskou kauzu. Celostátní média o ní zevrubně informovala celý týden, dokud – stejně jako všechny velké kauzy – nakonec nevyšuměla. Pro všechny to už byla dávná historie.

Pro tuhle ženu ale ne.

„Sledujete mě už dlouho, Julie?“

Zavrtěla hlavou. „Ne.“

Věřil jsem jí. V restauraci jsem si jí všiml téměř okamžitě, a ani na ulici se ke mně nesnažila připlížit nenápadně. Kdybych ji měl v patách delší dobu, věděl bych o ní. Sledovat někoho není jen tak – musíte vidět a zároveň nebýt viděn.

„Četla jsem o vás,“ zopakovala a kývla k vytištěnému článku. „Chci říct… To je asi jasné. Četla jsem o tom, co jste udělal, když jste objevil to místo na severu. Jak se vám snažili ublížit. Co…“ Zarazila se a sklouzla pohledem k mým zjizveným prstům. „Co vám provedli. A pak jsem našla další článek – z loňska. S tím mužem, kterého zatkla policie. Tím, co unášel ženy. A když jsem to tak četla, napadlo mě, že jste nejspíš jediný, kdo mi dokáže pomoct.“

„Pomoct?“

„Věříte na osud?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne.“

Moje odpověď ji evidentně zaskočila, ale vzpamatovala se poměrně rychle. „Viděla jsem vás s vaší…“ Sjela pohledem ke vchodu do restaurace. „Přítelkyní. Prošel jste kolem mě – muž, o kterém jsem četla na internetu. Říkala jsem si, že to musí být osud. Trošku jsem vám lhala. Já vás totiž sledovala, ale až dnes, poté, co jsem vás uviděla na ulici. Šla jsem za vámi do té restaurace, protože jsem se chtěla ujistit, že jste to opravdu vy. A když mi došlo, že ano, rozhodla jsem se vás oslovit.“

„Co potřebujete, Julie?“

„Chci, abyste našel mého manžela,“ řekla, odmlčela se a promnula si dlaně. Na okamžik se trochu stáhla do stínu. Sklonila hlavu a nahrbila ramena, jako by se chtěla připravit na chvíli, kdy ji odmítnu. „Před šesti měsíci nastoupil na metro ve stanici Gloucester Road. A už z něj nikdy nevystoupil.“

3

O dvacet minut později jsme seděli v kavárně na Long Acre. Liz si vzala moje auto a jela domů, ačkoli očividně přemáhala zvědavost. Chodili jsme spolu už osm měsíců a za tu dobu o mojí práci zjistila dost, aby věděla, že takhle to obvykle neprobíhá. Na první setkání s rodinami jsem se většinou připravil a zjistil si o nich co nejvíce. Jenže Julia Wrenová mě přepadla zčistajasna. Nic jsem o ní nevěděl. Představovala naprostou záhadu.

Objednali jsme si kávu a posadili se k oknu. Oblohu pokrývaly těžké černé mraky a jemný déšť se třpytil odlesky neonových cedulí. Položila článek na stůl a překryla ho rukou s upravenými nehty, jako by se bála, že by ho mohl odfouknout průvan. Moji klienti často cítili současně naději i strach: naději, že tohle je ta chvíle, kdy se jejich milovaní vrátí domů, a strach z toho, že se vrátí v rakvi.

Podívala se na mě a shrnula si pramen rudých vlasů z čela. Nebyl jsem si jistý, jestli se jedná o projev nesmělosti nebo nervozity. „Četla jsem, že jste pracoval jako novinář.“

„V minulém životě.“

„Bavilo vás to?“

„Většinou ano.“

„Asi jste hodně cestoval, že?“

„Projel jsem kus světa, ale nebyl čas si to užít. Spíš jsem se harcoval z místa na místo jako řidič autobusu.“ Usmál jsem se. „Ve válečných zónách.“

„Kde jste byl?“

„Pracoval jsem jako zahraniční korespondent ve Spojených státech, Jihoafrické republice – před volbami a po nich –, v Izraeli a Gaze, Iráku, Afghánistánu.“

„Musel jste ledacos zažít.“

Před očima mi vytanula vzpomínka, jak běžím ulicí jihoafrického města, kolem hlavy mi létají kulky, na silnici leží mrtvá těla, podél obrubníků se valí potůčky krve, ve vzduchu se vznáší prach z trosek a v uších mi zní výkřiky bolesti. „Rozhodně jsem získal cennou lekci a zjistil, čeho jsou lidé schopní.“

Odmlčela se a zakývala hlavou ze strany na stranu, jako by zvažovala další otázku. Věděl jsem, co bude následovat. „Odešel jste kvůli manželce?“

„Ano.“ Nijak jsem to nerozváděl. „Co kdybyste mi raději pověděla o manželovi?“

Přikývla a vytáhla z kabelky fotografii. „Tohle je Sam.“

Mladý muž, ke třicítce, s jasnýma modrýma očima, světlými vlasy a nosem, který se zdál být pro jeho tvář příliš velký. Vypadal zvláštně, ale rozhodně na něm bylo cosi atraktivního. Na snímku stál před nějakým domem a na sobě měl černý oblek s červenou kravatou. Tipoval jsem mu tak metr pětasedmdesát a zdálo se, že je trochu pohublý. Měl propadlé tváře a oblek mu neseděl. V duchu jsem si poznamenal, abych se jí na to později zeptal: lidé bývali pohublí buď kvůli nemoci, nevhodné stravě – nebo stresu.

„Jak stará ta fotografie je?“

„Šest měsíců. Je z desátého prosince.“

Přitáhl jsem si snímek blíž k očím a za jedním z oken domu rozeznal obrys vánočního stromku. „A jak dlouho poté zmizel?“

„O šest dní později.“ Odmlčela se. „Šestnáctého.“

V Británii se každoročně ztratí víc než čtvrt milionu lidí. Dvě třetiny z toho tvoří nezletilí puberťáci a druhou nejpočetnější skupinou jsou muži mezi čtyřiadvaceti a třiceti lety. Sam Wren do statistik dokonale zapadal. Mladí muži často mizí z předvídatelných důvodů – vztahy, finanční problémy, závislost na alkoholu, duševní choroby –, ale průběh vyšetřování už tak jasný nebývá. Mnoho z nich rodiny začnou pohřešovat až dlouho po zmizení, tehdy už je však téměř nemožné zachytit stopu. Ale ani v ideálním případě, kdy policie zahájí pátrání den dva poté, co se po nich slehla zem, nejsou jejich případy snadné. Většinou se totiž jedná o předem promyšlené útěky – dotyční vědí, jak chtějí zmizet, a mají i představu o tom, jak zahladit stopy. Sam byl nezvěstný šest měsíců a při pohledu na jeho tvář jsem si říkal, jestli už v ten moment, když se usmíval do objektivu, neměl připravený plán útěku.

„Popište mi den, kdy zmizel,“ pobídl jsem ji.

Přikývla, ale nic neřekla. Tohle byl začátek, zlom, rozcestí. Musela naslepo vykročit vpřed, aniž by věděla, jestli na konci té cesty bude mít manžela zpět doma, nebo bude stát v márnici nad jeho tělem.

„Vyrazil o něco dřív,“ spustila tiše. „Obvykle odcházel kolem půl osmé, tentokrát ale šel už v sedm, nebo deset minut po sedmé.“

„Řekl proč?“

„Tvrdil, že ho čeká spousta práce. Na tom nebylo nic divného – když toho měl hodně, často chodíval do práce dřív.“

„Čím se živil?“

„Pracoval jako poradce v investiční firmě v centru. Radil lidem, do čeho by měli vložit peníze – akcie, podíly a tak.“

„Jak se ta firma jmenuje?“

„Investment International. Používají zkratku I2. Vznikla teprve před pár lety a založil ji chlapík, se kterým Sam kdysi pracoval v J.P. Morgan. Znali se už z vysoké. Sam šel na absolventskou praxi do HSBC, ale nelíbilo se mu tam, a tak mu jeho kamarád pomohl k JPM a pak si ho přetáhl do I2.“

„Dařilo se jim?“

Neklidně si poposedla. „Nijak zvlášť. Je to malá společnost a finanční krize je dost zasáhla. Na konci roku 2010 Samovi zmrazili plat a zrušili bonusy.“

„Přesto ho práce bavila?“

„Bylo to trochu stresující, ale jinak měl podle mě k práci stejný vztah jako většina z nás. Občas přišel domů a tvrdil, že má všeho po krk, a den nato – když to šlo dobře – mluvil úplně jinak. Popravdě jsem se tím nezabývala. Všichni máme dobré a špatné dny.“

Znovu jsem pohlédl na Samovu fotku: hubené, propadlé rysy, plandající oblek a jakási uštvanost v očích. Možná zažil víc dní špatných než dobrých.

„Takže v den, kdy zmizel, se nechoval nijak neobvykle?“

„Ne. A pokud ano, nevšimla jsem si toho.“

„Mezi vámi dvěma bylo všechno v pořádku?“

„Ano,“ odpověděla a zatěkala očima k oknu a pak zpět na mě. Nic dalšího nedodala a sledovala mě, jako by čekala, že změním téma a posunu se v rozhovoru dál. Všiml jsem si napětí v její tváři; čelist měla staženou a tvrdou – mírně zatínala zuby.

Zalhala jste mi?

Nenaléhal jsem na ni a rozhodl se k tomu vrátit později, až budu mít lepší představu, co je Julia zač a proč by se mohla chtít mojí otázce vyhnout.

„Kde bydlíte?“

„Necelý kilometr od stanice metra Gloucester Road,“ řekla. „Koupili jsme si tam nově zrekonstruovaný domek, asi před pěti lety. Tehdy Sam ještě dostával bonusy.“

„A vy tam pořád žijete?“

„Ano.“ Tvářila se však sklíčeně, jako by se jí už nechtělo dál zůstávat v domě, který si spolu pořídili. „Pracovala jsem jako provozní v bistru v Covent Garden, takže většinou – pokud nebyl moc zavalený prací – jsme na metro chodívali spolu.“

„Už tam nepracujete?“

„Loni v březnu mě propustili pro nadbytečnost.“ Odmlčela se a pak jí pomalu do tváří začala stoupat červeň – očividně si moji otázku vyložila špatně. „O svůj plat se nebojte, já peníze mám. Našla jsem si jinou práci, v restauraci v Bayswateru. A zbyly mi i naše úspory – železná zásoba na horší časy. Předpokládám, že tohle jsou ty ‚horší časy‘.“

„Neptal jsem se kvůli penězům,“ řekl jsem, ale ona jen přikývla. „Jak dlouho jste byla nezaměstnaná?“

„Skoro jedenáct měsíců.“

„Takže jste začala pracovat někdy na začátku letošního roku – kolem ledna?“

„Šestnáctého ledna.“

Jedenatřicet dní po manželově zmizení. Na chvíli mě napadlo, jaké to pro ni asi muselo být – začínat novou kariéru a životní cestu v momentě, kdy se nejpodstatnější část jejího předchozího života právě vypařila.

„Jak jste na tom byli finančně během těch jedenácti měsíců, co jste neměla práci?“

Pokrčila rameny. „Díky Samovým bonusům jsme koupili ten dům, ale pořád jsme měli na krku obří hypotéku, dokonce i na londýnské standardy. Najednou jsme se ocitli v situaci, kdy mu zmrazili plat, nenosil domů nic navíc a já nepřispívala nijak. Bez večeří v restauraci, nového oblečení a víkendových výletů se obejdete, ale bez střechy nad hlavou ne. Nejvíc nás děsila ta hypotéka.“

„Co teď?“

Zamračila se. „Jak to myslíte?“

„Zvládáte ji platit, když jste sama?“

„Sam si s sebou nevzal žádné peníze a ani od svého zmizení žádné nevybral, takže mám pořád tu naši železnou zásobu, která mě udrží nad vodou ještě tři čtyři měsíce.“

„A pak?“

Nevesele se usmála. „No, asi se budu modlit, abyste ho našel.“

Jestli se utěšovala nadějí, že nalezení manžela vyřeší všechny jejich problémy, čekalo ji zklamání. Pokud měl k útěku důvod, pak se dobrovolně odstřihl od jejich manželství, své práce i života. Na něco takového neexistoval instantní lék. Jestli ho najdu – jestli je vůbec ještě naživu –, věci už nikdy nebudou jako dřív.

Změnil jsem téma. „Takže do práce jezdil trasou z Gloucester Road do Westminsteru a tam přesedl na linku Jubilee? Nebo jezdil z Tower Hill nadzemkou?“

„Přestupoval ve Westminsteru.“

„Circle nebo District?

„Circle.“

„Nikdy to nebral přes District Line?“

„Zřídka.“

„Proč?“

„Jedním z důvodů, proč odešel z HSBC, byla atmosféra – neměl rád chlápky, co tam pracovali. Nedošlo mezi nimi k žádnému zásadnímu konfliktu nebo sporu, jednoduše si nesedli. Víte, jak to chodí – občas někoho potkáte a během minuty dvou je vám jasné, že nejste na stejné vlně.“

Přikývl jsem.

„Proto se začal poohlížet po práci jinde, až nakonec skončil u JPM s kamarádem z vysoké.“ Podívala se na mě a vyčetla nevyřčenou otázku z mojí tváře. Jasně, ale proč se vyhýbal District Line? „Tři z nich bydlí ve Wimbledonu,“ dodala.

„Takže jezdívají po District Line.“

„Ano.“

„Ale šance, že by tam na ně narazil, musela být minimální.“

Pokrčila rameny. „Sam si zkrátka zvykl na Circle.“

„Mohli mít podle vás tihle tři něco společného se Samovým zmizením?“

Zavrtěla hlavou, s naprostou jistotou. „Ne. Nešlo o nic vážného. Jen si nerozuměli a trochu Samovi ztrpčovali život.“

Poznačil jsem si to. „Kdy jste nahlásila jeho zmizení?“

„Šestnáctého prosince večer. Nepřišel domů, nezvedal telefon a na záznamníku byla zpráva od jeho nadřízeného, který se ptal, kde Sam je.“

„Do práce vůbec nedorazil?“

„Ne.“

„Šla jste na policii?“

„Ano. Byli dost důkladní. Ptali se na jeho přátele, příbuzné, zdravotní stav, finanční situaci. Přišli i k nám domů. Celé to tam prohledali a odnesli si jeho zubní kartáček kvůli vzorku DNA. Když jsem jim řekla, že Sam nedošel ani do práce, odpověděli, že zkontrolují záznamy z kamer v metru.“

„Našli něco?“

„Ne. Zatelefonovali mi, že si musejí ty záznamy vyžádat od dopravního podniku. Uteklo několik týdnů a já pořád nevěděla nic nového, a tak jsem zavolala tomu policistovi, co to se mnou řešil, a nechala mu vzkaz. Ozval se mi o pár dní později a oznámil mi, že nic nenašli.“

„Vůbec nic?“

„Sam prý vůbec nevystoupil z vlaku.“

„A tomu policistovi to nepřišlo divné?“

Zatvářila se sklíčeně. „Nevím.“

„Jak se jmenuje?“

„Konstábl Westerley. Brian Westerley.“

Na Samově případu očividně nepracovaly žádné velké páky, ale mě to ani nepřekvapovalo: mladý muž mezi dvaceti a třiceti, s dobrou prací a spokojeným manželstvím, žádné tragické dluhy ani mentální porucha. Na první pohled neměl k útěku žádný důvod, což znamenalo, že k jeho nalezení bude zapotřebí více mužů a zdrojů. U jednoho ze svých předchozích případů, pohřešované sedmnáctileté dívky, jsem viděl policii v plném nasazení. Jenže Megan splňovala tři zásadní kritéria: byla to žena, běloška a nezletilá. Samův případ byl jiný, stejně jako okolnosti jeho zmizení. Média mu nevěnovala pozornost, a na policii tudíž nikdo netlačil. Metropolitní svěřila vyšetřování řadovému konstáblovi a nechala vychladnout stopu.

Nad Samovým příběhem se ale vznášel jeden obří otazník: jak přesně může člověk nastoupit do vlaku metra a už z něj nevystoupit? Westerleyho to možná netrápilo natolik, aby se pídil po odpovědi, ale já ji rozhodně získat chtěl.

„Zavolám Westerleymu a uvidím, co mi řekne.“

„Snad vám pomůže.“

O tom pochybuju. Policie neměla ráda, když se jí kolem probíhajícího vyšetřování motal někdo zvenčí, a to dokonce ani u nezajímavých případů, k nimž podle všeho patřil Sam Wren. Detektiv, se kterým jsem během let u novin spolupracoval nejčastěji, míval v počítači složku označenou písmeny „KNT“ – „Kašlu Na To“, a v té končily a hnily všechny „nedůležité“ případy pohřešovaných, feťáků a opakovaně trestaných kriminálníků. Nikdy jsem však nepotkal policistu, který by se na případ vykašlal, sotva by mu přistál na stole.

„Má Sam rodinu?“

„Bratra Roberta.“

„Žije v Londýně?“

„Pracuje tady. Ale bydlí v Readingu.“

„Budu potřebovat jeho adresu,“ řekl jsem.

Sáhla do kabelky pro diář. Na dnešek byla připravená; přinejmenším na otázky, jaké jí budu klást. Prolistovala ho, našla příslušnou stránku, vytrhla ji a položila přede mě. Byl to seznam jmen očíslovaný od jedné do patnácti. Nejdůležitější osoby v Samově životě. A každou položku doplňovaly kompletní kontaktní údaje.

„Nikdo další mě nenapadá,“ vysvětlila.

Za všemi jmény následovala kolonka nadepsaná „Vztah k Samovi“. Jeho bratr byl úplně nahoře a pod ním Samovi přátelé a kolegové. „Tohle bude stačit,“ ujistil jsem ji s úsměvem.

„Jestli si ještě na někoho vzpomenu, dám vědět.“

Přeložil jsem papír napůl a schoval si ho. „Taky se budu muset porozhlédnout po domě.“

Přikývla. „Kdykoli se vám to hodí.“

„Zítra?“

„Mám dopolední směnu – doma bych měla být kolem druhé.“

„Fajn, tak se stavím ve tři.“ Nadiktovala mi adresu a já si ji zapsal. „Můžu si to nechat?“ zeptal jsem se a ukázal prstem na Samovu fotografii.

„Ovšem.“

Poděkoval jsem jí kývnutím a přitáhl si snímek k sobě. Domy pohřešovaných jsem v úvodu vyšetřování navštěvoval vždycky, šlo o můj rutinní postup. Snažil jsem se tím nahlédnout do jejich mysli a lépe je pochopit. V Samově případě jsem se ale chtěl porozhlédnout i po nějakých starších fotkách, abych zjistil, jestli byl vždycky tak hubený jako těsně před zmizením.

Ozvalo se tlumené pípnutí mých hodinek. Jedenáct hodin.

„Ještě poslední věc,“ řekl jsem. Déšť venku utichl a spolu s tím se rozhostilo zvláštní ticho. Do okenních tabulek už neťukaly kapky a ulice se vylidnila. Julia mě tázavě pozorovala. „Pokud ten případ vezmu, nesmí mezi námi být žádná tajemství.“

Zatěkala pohledem ke své kávě a pak zpět ke mně. „Tajemství?“

„Musím vědět o všem, co se mezi vámi odehrálo, dobré i špatné, i o všech potížích, které Sam mohl mít. Nejsem tu od toho, abych vás soudil. Chci najít vašeho muže.“

Dal jsem jí chvilku na přemýšlení, ale nic nedodala.

Jestli mi lhala, bylo jen otázkou času, kdy se ta lež provalí. Vždycky to tak dopadlo. Rodiny většinou lhaly kvůli jakési pomýlené představě, že by pravda mohla ovlivnit moji snahu o vypátrání jejich blízkých. Jako by moje práce závisela na tom, jestli byl jejich život dokonalý, nebo ne. Ve skutečnosti však žádný život není dokonalý. Všichni máme tajemství.

Jenže některá leží pohřbená hlouběji než jiná.

4

Doprovodil jsem Julii po Long Acre a sledoval, jak mizí ve vchodu do stanice metra Covent Garden. Ulice se postupně vylidňovaly, provoz utichal a ze stínů se vynořovalo jiné, tišší město. Sáhl jsem do kapsy pro mobil a zalistoval v kontaktech, dokud jsem nenarazil na jméno, které jsem hledal: Ewan Tasker.

„Task“ byl šedesátník, a přestože do důchodu odešel už před několika lety, stále v Metropolitní vypomáhal jako poradce. Předtím pracoval pro Národní kriminální zpravodajskou službu, předchůdkyni Agentury pro závažný organizovaný zločin, takzvané SOCA. Náš vztah se vyvíjel postupně: on se snažil dopadnout vůdce kosovského organizovaného zločinu a dodával mi články, které potřeboval medializovat, a já ho na oplátku využíval jako zdroj i v jiných kauzách. Zpočátku čistě pracovní spojenectví se časem proměnilo v pevné přátelství, a vzhledem k tomu, že jsem mu v současnosti už nemohl za jeho pomoc nabídnout prostor v novinách, alespoň mě nutil účastnit se dobročinného golfového turnaje, který každoročně pořádal na své narozeniny. Pro mě to bylo osmnáct mučivých jamek. On se výborně bavil.

„Rakere!“ zahlaholil do telefonu. „Nevíš, kolik je hodin?“

Navzdory pokročilé hodině jsem si byl jistý, že Taska nevzbudím. Golf si sice užíval, ale jinak nebyl důchod nic pro něj. Prvních šest měsíců přiváděl manželku k šílenství a dalšího půl roku obíhal všemožné agentury a na kolenou je prosil, aby mu daly jakoukoli práci.

„Jak se vede, starouši?“

„Dobře. Práce až nad hlavu, ale jinak dobře.“

„Nejsem si jistý, jestli se popíjení piva dá označit za práci, Tasku.“

Zasmál se. „Dneska ráno jsem si v klubu nestihl dát ani jedno – a zrovna tobě asi nemusím říkat, jak rád si vždycky na jedno, nebo deset, udělám čas.“

„Myslel jsem, že pro Metropolitní pracuješ už jen na zkrácený úvazek?“

„To jo. Obvykle se dvakrát nepřetrhnu. Jednou týdně máme schůzku ve Scotland Yardu a zbytek času si doma pročítám složky a nabízím kolegům své nenahraditelné postřehy.“

„Ale tenhle týden je jiný?“

„Mám tu trochu živěji,“ připustil. „Ale nic tragického. Přinejmenším prozatím. Sleduješ ten případ s Uchvatitelem?“

„Nijak zvlášť.“

„Začínáš to flákat, Rakere.“

Usmál jsem se. „Jako bych snad někdy dělal něco jiného. Vím jen to, co psali v novinách. Vnikne do domu a unese je z postele.“

„Jo,“ řekl Task. „Rozhodně má koule, to se mu musí nechat.“

„Ale na tomhle případu neděláš, nebo jo?“

„Ne. Není to můj obor. Nicméně v Metropolitní se neřeší nic jinýho. Všichni o tom mluví a každý má nějakou svoji teorii. A novináři krouží kolem jako žraloci.“

„Ani se nedivím. Je to největší kauza roku.“

„Promluvil znalec.“ Zasmál se. „Tak co pro tebe můžu udělat?“

Potřeboval jsem se dostat k záznamům z bezpečnostních kamer ze dne, kdy Sam v metru zmizel, jenže jsem neměl kontakty ani na dopravním podniku, ani u dopravní policie. Taskovy zdroje u SOCA – z níž už se brzy měla stát Národní kriminální agentura – představovaly solidní alternativu. SOCA měla za úkol dohlížet na olympijské hry v Londýně z hlediska organizovaného zločinu, obchodu s bílým masem, elektronických zločinů a podvodů, takže pro ně nebude problém si vyžádat záznamy z metra a ani to nikomu nebude připadat podezřelé. Beztak metro monitorovali kvůli případné trestné činnosti a identifikování podezřelých, tudíž se nikdo nepozastaví nad tím, že chtějí analyzovat i záznamy z měsíců před hrami. Vysvětlil jsem Taskovi, co bych potřeboval.

„A na co ty záznamy chceš?“

„Snažím se vypátrat jednoho muže – zmizel kdesi na Circle Line.“

„Jak zmizel?“

„Jednoduše se vypařil. Nastoupil, ale už nevystoupil.“

„Děláš si srandu?“

„Přece mě znáš, Tasku: nemám smysl pro humor.“

Další uchechtnutí. „Pravda.“

„Dneska večer mě oslovila jeho manželka a požádala mě, abych ho našel. Metropolitní jeho zmizení vyšetřuje taky – nasadila na to jednoho z konstáblů.“

„Takže těžkej kalibr.“

Nevesele jsem se usmál. „Konstábl Blesk se očividně nehodlá ztrhat.“

„Zavoláš mu?“

„Jo. Už teď se těším, jak mě v Metropolitní zase přivítají s otevřenou náručí.“

„Můžu se trochu poptat, jestli ti to usnadní práci.“

„Ne, v pohodě,“ ujistil jsem ho. „Ozvu se, kdyby bylo třeba.“

„Dobře, jak chceš. Založím žádost ještě teď, ale určitě ji zpracují až ráno. Zkusím zatahat za pár nitek a protlačit ji dopředu, abych pro tebe něco měl už zítra dopoledne. Budeš doma?“

„Jo. Máš to cestou?“

„Jedu na golfový turnaj v Ruislipu. Nic neslibuju, ale pokud něco budu mít, hodím ti to. Zhruba kolem desíti, půl jedenácté.“

„Paráda. Díky, starouši.“

„Ještě neděkuj. Vyberu si to na greenu.“

O patnáct minut později vjel vlak na Piccadilly Line do stanice Gloucester Road. Bylo pět minut po půl dvanácté v noci a nástupiště zelo prázdnotou. Kdesi nade mnou se paralelně vinuly Circle a District Line, a právě tam Sam Wren nastoupil do metra a už z něj nevystoupil.

Dveře se se skřípěním otevřely a já se vyklonil a přejel pohledem nástupiště. Šestnáctého prosince ráno to tu muselo vypadat jinak. Sam nastoupil na jiném nástupišti, na jinou linku a jel jiným směrem. Navíc se musel mačkat v ranní špičce. Jenže ve své podstatě zůstávala stejná otázka: jak mohl zmizet přímo z vlaku? I kdyby jel na jinou stanici než Westminster, nebo až na konečnou, musel někde vystoupit, a v takovém případě by ho zachytily kamery.

Možná Julia upřímně věřila tomu, že se vypařil. Možná konstábl, který měl jeho zmizení na starosti, záznamy jen zběžně projel a dál se tím nezabýval. Realita, jakkoli se zdála být zastřená, však byla taková, že Sam někde vystoupit musel.

Protože kouzla neexistují.

Jen iluze.

5

Liz brzy ráno vyrazila do práce. Stačilo jí jen několik hodin spánku, což byl možná také jeden z důvodů, proč byla ve svém oboru tak dobrá. Méně spánku znamenalo více času na přípravu a díky důkladné přípravě pak mohla zazářit i u soudu. Často bývala vzhůru už celé hodiny, když jsem se já teprve vyhrabal z postele a našel ji nahrbenou nad počítačem v obýváku. Ale ne dnes.

Oblékl jsem se a šel k sobě – do sousedního domu. Uvnitř bylo příjemně chladno. Vchod směřoval na sever, takže sluneční paprsky ráno a večer dopadaly jen na levou a pravou stranu domu. Mně to však nevadilo. Nic proti létu, ale doma mám radši chládek.

Začal jsem si připravovat věci na cestu k Julii Wrenové. Ještě nedávno jsem míval kancelář, protože jsem chtěl oddělovat pracovní a soukromý život. Rychle se však ukázalo, že se oba často překrývají, a tak jsem si neprodloužil nájemní smlouvu a přesunul všechno domů – složky, fotky i vzpomínky.

Posadil jsem se za stůl ve volném pokoji, který mi nyní sloužil jako pracovna, a zatímco se můj počítač probouzel k životu, přejížděl jsem pohledem celou místnost. Šanony. Složky. Bloky. Propisky. Na protější stěně visela korková deska, kterou jsem míval v kanceláři, a na ní fotografie, jež jsem dostal od svých klientů: pohřešovaní lidé, někteří sotva v pubertě, zachycení ve zlomku vteřiny jiného života.

K pátrání po nezvěstných jsem měl talent. Liz mi jednou řekla, že mám kolem sebe jakési gravitační pole, schopnost vytáhnout ztracené zpět na světlo. Sice tehdy žertovala, ale já opravdu cítil, že mezi mnou a jimi existuje pouto. A občas jsem měl pocit, že v tom je i něco víc. Zodpovědnost, závazek. Možná proto mě jejich svět vždy tak rychle pohltil – a možná proto jsem neváhal zajít opravdu daleko.

Ewan Tasker mě zklamal jen zřídkakdy – těsně po půl jedenácté dopoledne už na mé příjezdové cestě parkovalo jeho tmavě modré Porsche 911 Turbo. Luxusní značka, ale ve skutečnosti to nebyla žádná sláva. Miloval to auto jako vlastní dítě, jenže obvykle neuplynul ani měsíc, aby se v něm něco neporouchalo.

Vystoupil, zamkl a vydal se k otevřeným dveřím na verandu, které svou mohutnou postavou úplně vyplnil. Měřil metr devadesát a vážil dobrých sto kilo. Byl ramenatý a silný, třebaže už ne tolik svalnatý jako zamlada. Černé vlasy mu na skráních prokvétaly stříbrem, ale jinak se na něm zatím věk nijak výrazně nepodepisoval.

Uvařil jsem kafe a oba jsme si ho odnesli na zadní zahradu, kde jsem měl malou dlážděnou terasu se stolkem a dvěma křesly. Task se do jednoho z nich s teatrálním povzdechem zhroutil, znavený dvaašedesátiletý stařec v částečném důchodu. Jo, to určitě. Task nebyl působivý jen po tělesné stránce: byl taky bystrý a prohnaný.

„Tohle divadýlko zkoušej na někoho jiného,“ uchechtl jsem se.

„Rád v lidech vzbuzuju falešný pocit bezpečí.“ Trochu se předklonil a upil kávy a v ten moment jsem si všiml USB disku v náprsní kapse jeho košile. Sáhl pro něj a podal mi ho. „Víc jsem tak rychle splašit nezvládl. A i tak to byla docela fuška. Naštěstí pro tebe znám chlápka, co zná chlápka, co zná ajťáka.“ Ukázal na disk. „Jedna věc: chtěl jsi záznamy z interiéru všech vozů na Circle Line mezi půl osmou a osmou. Jenže tam nejsou. District, Jubilee, Northern, Waterloo i City všechny kamery ve vozech mají, ale linky Circle a Hammersmith jsou se zaváděním pozadu. Můj zdroj tvrdí, že budou kamery ve všech vlacích, popravdě většina z těch vozů je v servisu právě teď, ale před půl rokem, kdy ten tvůj pohřešovaný zmizel, v nich kamery nebyly.“

„Takže máš jen záznamy z kamer ve stanicích?“

„Přesně tak. Promiň.“

„Ne – tohle je super. Díky moc, Tasku.“

Ve skutečnosti to ale žádná sláva nebyla. Záběry z interiéru vozů by mi umožnily Samův pohyb sledovat mnohem snadněji a přesněji. Nyní jsem si ho musel najít na nástupišti v davu ranní špičky, a ještě k tomu na záznamu z kamery umístěné ve výšce šesti metrů.

Sklopil jsem pohled k USB a otočil ho v prstech. Task mi sehnal záznamy ze všech stanic Circle Line ze dne, kdy Sam Wren zmizel. Celkem šlo o třicet šest stanic, devatenáct hodin záznamu z každé z nich, dohromady kolem šesti set osmdesáti hodin videa. Sam do metra nastoupil šestnáctého prosince zhruba v půl osmé ráno, což mi práci trochu usnadňovalo, nevěděl jsem však, kdy a kde přesně vystoupil. Tohle bude dost perné dopoledne.

6

Jakmile Task vyrazil na svůj golfový turnaj, pustil jsem si záznam z Gloucester Road. Do místnosti oknem proudily sluneční paprsky, vzduch se ani nehnul a já cítil, jak mi jemně brní kůže teplem i známým vzrušením z nového případu. Fakt, že jsem neměl k dispozici záběry z interiéru vozů, představoval překážku, ale naštěstí ne nepřekonatelnou. Jednoduše jsem si musel poradit jinak.

V levém spodním rohu obrazovky běžela digitální časová stopa s datem uvedeným vedle. Bylo půl šesté ráno a nástupiště zelo prázdnotou. Nalevo jsem viděl nástupiště District Line, napravo dvoje koleje Circle Line, jedny na západ, druhé na východ. V pět třicet osm vstoupila do záběru žena, která se zastavila v půlce nástupiště a podívala se na mobil. O tři minuty později se k ní připojili další lidé. Pak další. V šest ráno dav ve stanici začal houstnout.

Chytil jsem jezdec v pruhu s časovou stopou a přesunul záznam na čas za deset sedm ráno. Tou dobou už bylo na stanici rušno a mnohem více lidí nastupovalo, než vystupovalo. Kamera nad vstupem na nástupiště mi poskytovala dobrý výhled. Pokud Wrenovi bydleli necelý kilometr od metra a pokud šel Sam průměrnou rychlostí čtyř kilometrů za hodinu, pak musel do stanice vstoupit někdy kolem sedmi dvaceti a na nástupišti být zhruba o půl osmé.

Trvalo mu to trochu déle.

Ve tři čtvrtě na osm se objevil na východním nástupišti a pomalu se prodíral masou lidí. Ani v pracovní den bych tam takový dav nečekal. Na okamžik uvízl mezi postarším párem turistů, kteří se zmateně rozhlíželi po okolní tlačenici, ale nakonec si našel místo na čekání, dvě řady od okraje nástupiště. V levé ruce držel kelímek s kávou, což musel být důvod jeho pozdního příchodu, a v pravé kufřík. Káva představovala zajímavý detail – naznačovala rutinu, jako by se tenhle den od ostatních ničím nelišil a Sam neočekával žádná překvapení. A přesto vypadal ve vybledlých odstínech kamerového záznamu ještě hůř než na fotografii, kterou mi dala Julia: byl bledší, pohublejší a oči se mu rýsovaly v tváři jako dvě tmavé šmouhy. Nehnutě stál a zíral do prázdna. Plánoval jsi to? napadlo mě. Nebo ses rozhodl až v metru?

Z okraje záběru se vynořil vlak, dveře se pomalu otevřely a nastala rvačka. Pravidelné cestující šlo rozeznat na první pohled – prodírali se vpřed s očima upřenýma na dveře a svému okolí nevěnovali sebemenší pozornost. Sam k nim patřil taky. Kdykoli se ho někdo pokusil předběhnout, nemilosrdně ho odstrčil.

A pak byl ve vlaku.

Dveře se zavřely.

Metro se rozjelo. Za chvíli zmizelo ze záběru.

Zašel jsem si pro sklenici vody a pak jsem se znovu usadil k počítači, spustil druhé video, ze stanice South Kensington, a přetočil ho dopředu. Samův vlak vyrazil z Gloucester Road devět minut před osmou a o dvě minuty později už brzdil ve stanici South Kensington. Předklonil jsem se a snažil se zorientovat v nastalém zmatku. Stejně jako na Gloucester Road bylo nástupiště nacpané k prasknutí. Lidé tam stáli bok po boku a netrpělivě přešlapovali na okraji, zatímco se dveře pomalu otevíraly.

Na zlomek vteřiny se nic nedělo a pak se cestující začali hrnout ven. Přisunul jsem se ještě blíž k obrazovce, záznam pozastavil a dál ho posouval šipkou doprava. Kamera se nacházela zhruba ve třech čtvrtinách nástupiště a zabírala vlak asi z osmdesáti procent. V Gloucester Road Sam nastoupil do druhého vagonu, takže pokud dvouminutovou cestu nestrávil sprintem z jednoho konce přecpaného vlaku na druhý, musel by být při výstupu vidět.

Jenže nevystoupil.

Ve stanici byla hlava na hlavě. Přehrál jsem záznam několikrát, jen pro jistotu, ale Sama jsem nikde nezachytil.

Na Sloane Square se situace opakovala.

Victoria byla ještě horší. Šlo o přestupní stanici, takže nástupiště tvořilo jedno obří moře hlav. A potom jsem si všiml ještě něčeho: postávala tam skupinka mužů a žen oblečená ve stejných červených trikách. V rukou svírali cedule.

Demonstranti.

Otevřel jsem si vyhledávač a zadal do něj „protest 16. prosince“. Jako první na mě vyskočila reportáž Guardianu o protestním pochodu na parlament, který pořádali odpůrci vládních škrtů. V tu chvíli jsem si na něj vzpomněl. Úřady požádaly protestující, aby využívali Circle Line, zatímco ostatní cestující a turisté měli mít k dispozici District. Někteří se podle varování úřadů očividně zařídili, ale ne všichni. A rozhodně ne Sam. Jestliže útěk plánoval předem, nemohl si k němu zvolit lepší den.

Zkontroloval jsem záznam ze stanice Victoria a přesunul se k dalšímu videu – St. James’s Park. Další protestující. Další tlačenice. A totéž znovu dokola: vlak přijel, Sam nikde, vlak odjel. Následoval Westminster. Posunul jsem video na moment krátce po osmé ráno a stiskl Přehrát. Samův vlak měl dorazit až za pět minut, ale já si chtěl v klidu prohlédnout stanici a nasát její atmosféru.

Westminster byl jako bitevní pole: masa těl, hlava na hlavě. Dokonalé místo pro útěk. Dveře se otevřely. Pozorně jsem sledoval tvář každého vystupujícího, zatímco jsem si v hlavě všechno znovu přehrával.

Nástupiště bylo upravené tak, aby se lidé dostali co nejrychleji ven. Na zdi vedle jednoho z východů uprostřed visela cedule hlásající „VÝCHOD PRO PROTESTUJÍCÍ“. Na konci nástupiště jsem si všiml podobné cedule, na té však stálo: „VÝCHOD PRO OSTATNÍ CESTUJÍCÍ“. Pokus o zjednodušení provozu nezabral. Lidé se na nástupišti mačkali jako sardinky a dav se vůbec nehýbal.

Jakmile do stanice dorazil Samův vlak, znovu jsem video pozastavil a dál se posouval pravou šipkou. Dveře se otevřely a v ten moment jako by se protrhla přehrada. Z vagonů se vyhrnuli – nebo spíše vypadli – lidé, směsice manažerů v oblecích, zmatených turistů a legií v červených trikách směřujících na pochod. Vlna těl se čekajícím davem prodírala tak rychle a tříštila se do tolika směrů, že bylo nemožné ji pořádně sledovat. Proto jsem video zastavil, vrátil o šedesát vteřin zpět a začal znovu.

Tentokrát jsem ho posouval ještě pomaleji. Věděl jsem, do jakého vagonu Sam nastoupil, a tak jsem se soustředil přímo na něj. Ze dveří se vyhrnuly desítky lidí, ale Sam mezi nimi nebyl. Jednou nebo dvakrát už jsem si myslel, že jsem ho zahlédl – plavé vlasy, tmavý oblek, modrá kravata –, jenže pokaždé se dotyčný otočil tváří ke kameře a já zjistil, že to Sam není. Přetočil jsem záznam zpět napotřetí a tentokrát jsem se zaměřil na protestující. Pokud plánoval využít demonstraci k tomu, aby se ztratil v davu, pak si mohl rovnou přinést i červené tričko a obléknout si ho cestou, aby mezi demonstranty lépe zapadl. Zpomalil jsem video, co nejvíc to šlo, a pomalu přejížděl pohledem moře tváří. Hledal jsem kohokoli, kdo by mu byl podobný. Kdo by měl tričko navléknuté přes oblek nebo přes košili s kravatou. Kdo by nesl v ruce sako nebo kufřík nebo obojí. Nic. Při čtvrtém a posledním zhlédnutí jsem oči upíral na samotný vagon. Doufal jsem, že ho uvnitř zahlédnu v mezičase, kdy jedni cestující vystoupí, ale druzí ještě nenastoupí. Ale i tentokrát mě čekalo zklamání.

O kus dál na nástupišti vypukla rvačka.

Zpočátku jsem tam zachytil jen nezvyklý pohyb, jakýsi vír se statickým okem uprostřed, ale pak se panika rozšířila dál a dav začal couvat všemi směry, ve snaze se do bitky nepřiplést. Brzy už bylo jasné, co se děje: dva muži, jeden v červeném protestním tričku a druhý v bílém s britskou vlajkou na zádech, se tam po sobě oháněli pěstmi.

Okamžitě se na ně vrhlo šest zaměstnanců metra, kteří hlídkovali v pravidelných rozestupech po celém nástupišti, ale mezitím už se provoz zcela zastavil, jak lidé muže obklopili a sledovali, co se bude dít dál. Další zvědavci vykukovali z vagonů a někteří dokonce vystoupili, aby měli lepší výhled. Zpoza okraje záznamu se vynořil další zaměstnanec metra, který zuřivě mával rukama a podle všeho vyzýval přihlížející, aby pokračovali k východům a uvolnili prostor. Marně. Lidé ho ignorovali, buď ho neviděli a neslyšeli, nebo je mnohem víc zajímalo, jak rvačka pokračuje. Během deseti vteřin vytvořili zaměstnanci metra jakousi improvizovanou stěnu z těl – tři z nich se snažili peroucí se muže odtrhnout od sebe a zbývající tři kolem nich vytvořili půlkruh a snažili se přimět cestující, aby nezdržovali provoz. Za dalších dvacet vteřin bylo po všem. Zaměstnanci metra vyvedli oba muže východem uprostřed nástupiště, zatímco se jejich kolegové starali o obnovení pořádku ve stanici. Když se muž v bílém tričku přiblížil ke kameře, dokázal jsem přečíst nápis na přední straně jeho trika: ŠKRTY PRO LEPŠÍ BUDOUCNOST.

Za celou tu dobu jsem Sama nezahlédl ani jednou.

Ani zdálky.

Přehrál jsem si vše ještě jednou, od chvíle, kdy vjel jeho vlak do stanice, do momentu, kdy ji opustil. Ještě jsem nezavrhl možnost, že by cestou procházel mezi vagony, ale začínala mi připadat nepravděpodobná. V těch vagonech muselo být sotva k hnutí, natož aby jimi někdo procházel. Logičtější se mi zdála varianta, že celou cestu z Gloucester Road do Westminsteru strávil ve stejném voze. Nevšiml jsem si nikoho, kdo by se mu podobal, měl na sobě podobné oblečení, byl podobně stavěný nebo nesl podobný kufřík. Nehledě na ranní špičku bych ho nepochybně rozeznal.

Takže je stále ve vlaku.

A mně zbývá víc než třicet stanic.

O tři hodiny později dorazil vlak na konečnou v Hammersmithu. Pozastavil jsem záznam a pomalu ho pravou šipkou posouval vpřed. Vystoupilo zhruba dvacet lidí, několik v hloučku, ale vesměs po jednom. Prohlédl jsem si všechny. Sam Wren nikde. Sledoval jsem jeho vlak celou cestu po Circle Line, a dokonce – v jakémsi návalu zoufalství – jsem se podíval i deset minut dozadu na stanice před Gloucester Road, až k Edgware Road. Sama jsem nezahlédl ani jednou. Vůz neopustil a nevšiml jsem si ho ani uvnitř.

Kamera v Hammersmithu byla umístěná níže než ostatní, což mi poskytovalo lepší výhled do interiéru vozů, ale nikdo v nich nezůstal. Přesto jsem záznam nechal běžet dál a o několik minut později jsem sledoval, jak se zpoza okraje vynořili dva zaměstnanci metra v křiklavě oranžových reflexních vestách a začali vlak procházet a kontrolovat všechny vozy. Krátce nato se všechny dveře zavřely, muži prohodili pár slov s řidičem a pak se vlak rozjel a zmizel v tunelu.

Kde ksakru je?

Budu to muset celé projít znova.

Každou vteřinu videa. Každou stanici. Každou tvář.

Každý krok Samova kouzelnického triku.

7

9. ledna

O pět měsíců dříve

Healy vstoupil do kanceláře a vydal se ke svému stolu v zadní části místnosti. Na počítačových monitorech a nástěnkách schlíple visely vánoční dekorace a Healyho stůl očividně kolegům během jeho dvouměsíční nepřítomnosti sloužil jako skládka. Hora dokumentů, složek, časopisů a dalších papírů se hrozila každou chvíli sesunout na zem a podél jedné hrany desky se tyčily vyskládané věže z prázdných kávových kelímků. Na několika místech se očividně překlopily a rozlitou kávu se nikdo neobtěžoval otřít: na dřevě se leskly lepkavé zaschnuté loužičky a podobné Healy viděl i dole na koberci, kam káva skapala ze stolu.

„Spaste duše,“ zahlaholil dotyčný, „zombíci útočí!“

V místnosti se ozvalo několik rozpačitých uchechtnutí. Healy se rozhlédl a všiml si, že Richter a Sallows sledují příchod Eddieho Davidsona s úsměvem.

„Jaký to je být zpátky?“ zeptal se Davidson.

„Dobrý.“

„Jo?“