KNIHY TIMA WEAVERA

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

David Raker

Hon na mrtvého

Údolí mrtvých

Ztracený

Není cesty zpět

Bez slitování

Němé oběti

Zlomené srdce

Muž bez minulosti

Žena mého života

Nikdo není doma

Stín ve dveřích

Symetrie odplaty

(ebooková novela)

Samostatné romány

Ztracené střípky

Připravujeme

Nářek drozda

Poslední sbohem

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Tim Weaver, 2013

Translation © Alžběta Lexová, 2022

Cover © Jan Matoška, 2022

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2022

ISBN 978-80-7588-406-0 (epub)

ISBN 978-80-7588-407-7 (mobi)

ISBN 978-80-7588-408-4 (pdf)

Obsah

Mým českým čtenářům…

1

2

3

O autorovi

Přečtěte si ukázku z knihy Chladný den pro vraždu

Přečtěte si ukázku z knihy Chata v horách

Mým českým čtenářům…

Nesmírně mě těší, že máte příležitost si Symetrii odplaty přečíst – mimo jiné i proto, že jde o trošičku zapomenutou kapitolu mé autorské dráhy. A právě z toho důvodu jsem se rozhodl připojit krátkou předmluvu a vysvětlit vám, jak tenhle příběh vznikl a jak neobvyklou cestu musel před svým vydáním v Británii absolvovat.

V roce 2013 jsem dostal nabídku zapojit se do spolupráce mezi Penguinem, mým britským nakladatelem, a Specsavers, řetězcem optik, který má prodejny po celé zemi.

Dali mi jednoduchý úkol.

Nebo se alespoň na první pohled jednoduchý zdál.

V zásadě jsem měl napsat povídku založenou na podnětech čtenářů na twitteru. Odtud například pochází jméno a původ jedné z hlavních postav Lucindy, všechna místa činu, vražedná zbraň a vrahův modus operandi – a samozřejmě to také znamenalo, že do povídky musím zakomponovat i twitter.

Jak říkám, na první pohled to vypadalo celkem jednoduše, ale ve skutečnosti to pro mě bylo dost náročné, nejen proto, že jsem se musel pohybovat v předem stanovených „mantinelech“, ale hlavně proto – a možná vám to bude připadat zvláštní –, že mně osobně přijde snazší napsat román než povídku.

I tak jsem si ale užil každé slovo a větu (mimochodem i za název – v originále Disconnection, pozn. překl. – vděčím nápadům fanoušků) a jsem moc rád, že můžu Lucindu a Bena Zilla představit v roce 2022 zbrusu novému publiku.

Tim Weaver

JIŽNÍ AFRIKA

2007

1

Pondělí, 21. května

U dálnice N2, asi dvě minuty od hlavní policejní stanice vKapském Městě, kdysi stával chlapec. Zpočátku tam chodil prodávat prosté květináče a terakotové vázy, na které maloval hrubé obrysy zvířat. Zill si stále živě pamatoval na jeden kousek, na nějž se chlapec pokusil namalovat zebru. Byla moc velká a na vázu se nevešla, a navíc neměl dost barvy na všechny pruhy a tam, kde nátěr vybledl, nebo chyběl, prosvítala červeň terakotového materiálu, takže se zdálo, že je zebra celá od krve.

Asi po roce přestal chlapec prodávat květináče a dal se na prodej melounů, které kradl na polích za městem a kdálnici je nosil vrovněž kradených zelených taškách. Krátce nato se od melounů přesunul ke golfovým míčkům: po nocích se plížil po hřištích nedalekého klubu a lovil zapomenuté míčky vkřoví a na břehu jezera.

Když se u silnice objevil poprvé, mohlo mu být tak osm let. Nosíval staré vytahané tričko, které mu bylo příliš velké, a černé šortky, jež mu sahaly až ke kolenům. Občas přišel vbotách, jindy bos. Někdy se proplétal mezi auty stojícími vkoloně před „roboty“ – jak místní říkali semaforům – a vnucoval řidičům to, co zrovna prodával, ale většinou – obzvlášť vlétě – postával ve stínu nedalekého stromu se ztrhaným výrazem vdětských očích.

Zill tudy jezdil každý den už devět let. A toho rána – 21. května – chlapec u silnice najednou nestál. Zill přemýšlel, co se sním asi stalo. Doufal, že si hoch našel něco lepšího: nějakou práci, nebo že se dal kněkomu na učení.

Věděl ale, že se ho na to už nikdy nezeptá. Teď už ne.

O dva dny později si místo zabral nový chlapec.

Pátek, 22. června

Už se tomu pomalu ani nedalo říkat nádraží. Nástupiště se proměnilo vpětadvacet metrů drolícího se betonu a po plechové stříšce zbyla jen proděravělá, zrezivělá skořápka zvlněná horkem a spálená prudkým sluncem a stářím do oranžova. Zdi nádražní budovy i její okolí pohltilo moře trávy a plevele. Za těch patnáct let ode dne, kdy tudy projel poslední vlak, se znádraží stala skládka. Odhazovalo se tu jídlo. Odpadky. Bedny sharampádím. Plechovky od piva. Stříkačky.

Lidé.

Lucinda Berringtonová se protáhla pod policejní páskou a slatexovými rukavicemi a foťákem kolem krku pokračovala kmístu činu. Oběť ležela tváří na pozůstatcích kolejí. Před zraky řidičů, projíždějících po šedesát metrů vzdálené silnici, ji dokonale ukrývala vysoká tráva. Našla ji až dvojice dívek ztéměř kilometr vzdálené čtvrti, která pronásledovala toulavého psa.

Poslední týden bylo na červen až nezvyklé teplo a na bezmračné obloze zářilo slunce. Terén nepatrně klesal a pak se znovu zvedl a vtu chvíli Lucindu udeřil do nosu ten zápach. Odporný, štiplavý puch hniloby. Lucinda si zakryla ústa.

Kolem těla uviděla sbírku povědomých tváří: přímo vedle dívky dřepěl Moses, šlachovitý čtyřicátník zkmene Xsosa zMatzikamy. Na rukou měl rukavice a na obličeji roušku a zrovna něco řešil sjedním zforenzních techniků. Potom tam byla dvojice strážníků, snimiž se občas dala do řeči ráno vkuchyňce, a nakonec Ben Zill. Stál o kus dál a na tělo se vůbec nedíval. Vlastně byl kcelé scéně otočený zády a upřeně sledoval suchou, žlutou trávu pohupující se ve větru a modrou šmouhu Stolové hory a Ďáblova vrchu vdálce. Místo činu se nacházelo jen osm kilometrů od policejní stanice, ale prašná oblast Cape Flats vypadala jako jiná planeta. Lucinda měla občas dojem, že celá tahle země je jako zjiné planety.

Došla ktělu a zastavila se.

Mladá žena ležela napůl ukrytá vsuché trávě. Květované šaty měla vyhrnuté kpasu a spodní polovinu těla zcela odhalenou. Lucinda položila ruku na foťák a začala po něm zlehka přejíždět prstem. Dopředu a dozadu. Dopředu a dozadu. Uvědomila si, že si to vprůběhu těch devíti měsíců, co tady strávila, zvykla dělat čím dál častěji, jako by jí milovaný aparát mohl přinést útěchu. A někteří ze zdejších policistů, dokonce i ostřílení detektivové jako Moses, dělali podobné věci. Jako by se tváří vtvář hrůze zločinů, které vyšetřovali, potřebovali něčím ukotvit. Moses u sebe nosíval červené pero, které převaloval mezi palcem a ukazováčkem. Když se zvedl a ohlédl na Lucindu, všimla si, že má pero zastrčené za uchem. Udělal pár kroků vzad a bezmyšlenkovitě po něm sáhl.

„Tak fajn, LB,“ prohodil.

Zkrátili si její jméno – Lucinda Berringtonová – jen na iniciály, protože lenivějším poldům se je nechtělo vyslovovat celé a pro ty, kteří angličtinu úplně neovládali, bylo zbytečně složité. Lucinda zvedla foťák před obličej a vykročila ktělu. Napravo zahlédla vtrávě vlaječku označující důkaz. Vedle ní ležel starý řetěz od kola. Koutkem oka viděla, jak se Zill otáčí knim. Vyfotila jeden snímek, nechala foťák znovu klesnout na prsa a dívala se, jak se Zill vrací trávou kmístu činu. Zastavil se nad tělem a pozoroval ho snepřítomným výrazem ve tváři. Moses se ho zeptal, jestli něco nepotřebuje, a Zill jen zavrtěl hlavou. Čišel zněj smutek odrážející tragédii scény před nimi. Proto většina lidí vyhledávala útěchu vněčem známém. Vefoťáku, peru nebo jiné osobě. Zill ne. Nic takového neměl.

Lucinda si nebyla jistá, zčeho čerpá Zill útěchu.

Vlastně o něm po devíti měsících pořád nevěděla vůbec nic.

Středa, 27. června

Lucinda sledovala, jak se kní blíží Zillovo auto.

Lucinda vyrostla vDorsetu, ale většinu života prožila vLondýně, takže ji zvuky města uklidňovaly. Ale tady, na kopci nad Kleinkopem, ji obklopovala samota a klid, ticho, které bylo vnoci ještě výraznější, a ona si na něj postupně zvykla a dokonce jí přirostlo ksrdci.

„Dobré. Jak je?“

„Ne.“