Klára Lyons

TŘINÁCT SLZ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Klára Lyons, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

jako celkově 121. a 96. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

TŘINÁCT SLZ TIŠTĚNÁ KNIHA na petunky.cz

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-08-1 (epub)

ISBN 978-80-88672-09-8 (mobi)

Lidská duše je jako pláž. Přejde přes ni nespočet vln, ale jen pár ji změní natrvalo.

Věnováno mojí rodině za neutuchající podporu a lásku (autorka)

1. Únik

Březen 2022, Tenerife

„Lhala jsem ti. Tvůj otec je naživu. Mám tě ráda, na to nikdy nesmíš zapomenout,“ vyslovit ty tři věty stálo Andreu nečekané úsilí. Uvědomuje si, že její hlas nezní ani trochu jako hlas ženy, kterou bývala kdysi. Výdech Sofie na druhém konci. Představuje si svoji holčičku, jak v hrdle násilím dusí překvapený nádech. Andrea silou vůle odtrhává telefon od ucha, a aniž čeká na odpověď, hází ho na vyschlou trávu vedle sebe. Ten zvuk tupého pádu je tečkou za jejím zpackaným životem.

Klopýtá po drsném kameni. Bodá ji do bosých nohou a zanechává po sobě bolestivé škrábance. Jeho struktura je Andree povědomá. Kdyby jen mohla odstranit šedivou clonu, která halí mysl jako neprodyšný kokon. Mohla by uvažovat s čistou hlavou a dát k sobě jednotlivé souvislosti. Možná, že by se pak ještě dalo uniknout, otočit se a jít domů. Dát si skleničku sangrie a pozorovat, jak se na východě z krvavých blan rodí slunce. Vidí sama sebe, jak sedí na verandě omšelého domku s očima pohrouženýma do nekonečných modrých dálek.

Hýčká si tu matnou představu normálního života. Představu, jak život vypadal, než jej kdosi zahalil neviditelným závojem šílenství. Tolikrát se snažila ho odhrnout, vrátit se a žít, jak se od ní očekávalo. Pokaždé selhala a znovu a znovu vycházela na tuhle křížovou cestu, kde pálilo slunce, drsný kámen zraňoval do krve a připomínal, že bolest je skutečná. A to, co se chystá udělat později, bude bolet.

Vidí keř, jež tvarem připomíná trnovou korunu. Až ho mine, bude za hranou. Nikdy předtím tak daleko nedošla. Konečně bude pokoj a ona už nikdy tuhle cestu nebude muset podnikat s těžkým křížem na ramenou. Prsty s okousanými nehty v kapse zavadí o černý váček. Je prázdný. Zbavila se břemene, ale úleva, ke které se tolik upínala, nepřichází. Bez něj se cítí prázdná, jako kdyby část její duše byla v té věci. Ta věc ji použila a odhodila a teď bude poklidně existovat mimo ni.

Přitiskla si ruce k uším a zařvala. Přestože ten zvuk už znala, ruce jí rozechvěla syrová hrůza. Místo, aby skučením beze slov své démony odehnala, otevřela jim cestu. Drali se dovnitř jejími ústy a naplňovali ji. Ukazovali cestu až k samotnému srázu. Stojí nad propastí a démoni v ní shlížejí dolů.

Nádech, výdech. Snaží se myslet na běžné věci ve světě pod sebou, kde kdysi žila skutečný život. Tam dole na pláži jsi viděla svůj první západ slunce na ostrově. Tady ses smála tak, až ti vstoupily slzy do očí. Tady ses jednou i milovala.

Při pohledu dolů necítí strach, ale jen tichou lhostejnost, připomínající déšť, který dopadá na široširou mořskou hladinu.

Pod prsty, zlehka přitisklými na povrch duše, cítí něco zvláštně drsného. Byla si jistá, že měla kdysi důvod proč žít, ale nějak si na něj nemohla vzpomenout. Cítila, jak závoj kolem její hlavy hrubne a rozmazává poslední lidské pozůstatky v ní.

Čekáš tam na mě? Věta už už připravená odejít se na rtech mění v nesouvislý skřek.

Zvuk vlastního hlasu ji naplňuje hrůzou. Ví, že tím zvoláním se vzdává poslední lidské části uvnitř. Zarývá nehty do dlaně a na špičce jazyka cítí znovu čirou hrůzu.

Nenávidím tě, slyšíš? Samotnou ji ta myšlenka zaráží. Hranice mezi láskou a nenávistí se v ní začíná míchat a ani ona sama už neví, co skutečně cítí.

Bosýma nohama stojí na hraně propasti a pohlíží ze srázu dolů. Jeden jediný krok nebo jen zavrávorání a bude po všem. Proč to proboha nedokážu udělat?

Silou vůle zklidňuje zrychlený dech. Ruku tiskne na pravý bok a zavírá oči. Dýchej. Cítí závan vzduchu za sebou. Kdosi přichází. Lehké ťuknutí do zad. Bože, ne.

2. Romen

Září 1494, Tenerife

Zadíval se na ocelově šedé nebe. Zdálo se, že Achuguayo se na ně chystá seslat pořádnou průtrž mračen a jeho lidem ještě do večera zbývalo hodně práce. Se starostí pohlédl na pasoucí se kozy na úpatí hory. Úroda nebyla toho léta velká. Přijde-li další bouřka a zničí i to, co z ní zbylo, nebude jednoduché nasytit vesnici.

Z jeskyně se ozvalo zahvízdání a za okamžik ho zezadu objaly hebké paže jeho novomanželky. Na pravém zápěstí se zalesklo světlé mateřské znaménko tvarem připomínající sněhovou vločku. Přivoněl k její pokožce a ucítil směs potu, pryskyřice a ohně. Věděl, co se za tím objetím skrývá a smutně se pro sebe usmál. Byla nádherná a on ji mohl mít kdykoliv se mu zachtělo. Možná právě to situaci znesnadňovalo. Už od svatební noci se snažili počít potomka. Po mnoha marných pokusech se z rozkoše začala stávat nevyslovená povinnost. Několikrát se dokonce Romen přistihl, že od ní utíká k práci. Věděl, že jejich prvotní neschopnost počít je znamením. Proč sázet, když je jasné, že přijde potopa a všechnu úrodu zničí. Takhle nad tím přemýšlel. Jednoduché zákony přírody mu pomáhaly pochopit nepochopitelné.

Rea mu přitiskla na hruď nahé ňadro s něžnou naléhavostí.

„Miláčku, pojď se ke mně ohřát,“ zaznělo z jejích úst téměř prosebně, až ho bodlo u srdce. „Myslím, že dnes je jeden z těch dnů, kdy je nám Sluneční Matka Chaxiraxi nakloněná…“ Tolik si přál, aby v něm její dotek zažehl plamen vzrušení, jak tomu bylo ještě donedávna. Nechtěl ji dál odmítat. Zároveň věděl, že svět, tak jak ho znají, brzy skončí. Vždyť i jeho děd Airam předpověděl, že klid a hojnost Guančů je časově ohraničená.

„Čas našeho lidu pomine. Záhuba přijde z moře,“ zahleděl se tenkrát moudrýma očima na proměnlivou hladinu oceánu. „Stagnujeme a ani my sami už nevíme, odkud jsme přišli. Na civilizaci Guančů budou naši potomci v budoucnu zapomínat. A ten, kdo zemře v lidských myslích, zemře natrvalo. “

Tenkrát jeho slova nedávala sotva desetiletému Romenovi žádný smysl. Jakou civilizaci? Mínil tím děda snad uctívání bohů nebo rituály k usmíření mocností pekla v útrobách Teide?

Ani dnes po téměř dvou desetiletích nebyl z dědečkova proroctví moudřejší. Jeho slova mu často rezonovala hlavou a zároveň podléhal neodbytnému pocitu, že existují věci, které mu dědeček zatajil. Při vzpomínce na dědu ucítil píchnutí u srdce. Byl moudrým muž, obdařený schopnostmi nazírat do budoucnosti, kterého na samotném sklonku života začalo bezcitně ovládat šílenství.

„To je jen součást pokročilého stáří,“ těšil ho otec, když jednou malý Romen s pláčem přiběhl domů s tím, že děda začal říkat moc divné věci. Někdy v té době Romen pochopil, že dědečka, kterého tolik miluje, neodvratně ztrácí. Airamova duše odešla na věčnost dávno před tělem a Romen se nenáviděl za myšlenku, že bez ní už dědečkovo tělo na tomto světě nemá co dělat. Nesnášel, když se děda na sklonku života bezdůvodně smál a odhaloval bezzubé dásně v pomateném šklebu vysmívajícímu se jeho dřívější moudrosti.

Romen netušil, odkud jeho národ vzešel a zda má na tomto světě nějaké hlubší poslání. Popravdě se mu zdály schopnosti jeho lidu poněkud omezené, i když nahlas by to nikdy nepřiznal. Nikdo z nich netušil, co se nacházelo za horizontem a nikdo neměl kuráž a schopnosti jít se o tom přesvědčit. Žili jak děti v bázni před ďáblem z pekla Teide, kam by se neodvážil jediný z nich.

Zasévali a jedli. Po nocích plodili další generaci dětí, která měla žít v ještě větší nevědomosti. Ty myšlenky mu nedávaly spát. Věděl, že jako bohabojný muž by měl být spokojen s tím, co má a nepídit se po smyslu vlastní existence. V jeho hlavě a srdci se navzdory tomu skrývala touha po něčem, co přesahovalo hranice jeho vesnice. Touha, kterou nedokázal dobře vysvětlit. A tak pomáhal lidem svého kmene, miloval Reu a těšil se na společné potomky. Poslední dobou však cítil změnu a věděl, že někdo jiný přichází otevřít jeho lidu oči. Nebo je naopak navždy zavřít. Ta myšlenka ho trýznila dnem i nocí.

„Můj král už je zase plný starostí,“ Rea lehce přejela prstem vrásku, která se Romenovi vytvořila nad obočím. „Možná bych dokázala zařídit, abys na ně aspoň na chviličku zapomněl…“ Romen zatřásl hlavou ve snaze rozehnat temné myšlenky. Políbil novomanželku něžně do vlasů a objal její štíhlý pas. Jemně uchopila jeho ruku a zamířila směrem do jeskyně, kde ho začala nedočkavě líbat. Miloval ten známý dotek světlých pramenů na víčkách a konečně si dovolil poddat se její naléhavé něze.

Dlouho spolu poté leželi v příjemném vyčerpání. Když Rea odešla připravit večeři, vytáhl Romen ze skrýše amulet darovaný dědečkem ještě před tím, než ho nadobro pohltilo šílenství.

„Vezmi si ho. Vím, jaký jsi a vím, že tobě se do hlavy nedostane tak, jako se to stalo mně.“

Netušil, co měl tou větou děda na mysli, a tak se rozhodl přičítat jí jeho počínající zmatenosti. Všechno tak bylo jednodušší. Rád se tou věcí, která přesahovala všechna jeho chápání, o samotě zabýval a bral ji s obdivem do rukou. Materiál nebyl podobný ničemu, co běžně vídával. Povrch amuletu byl lesklý jak hladina oceánu v plném slunci a po jeho obvodu bylo vyryto devět sloupů. Romen jezdil prsty po rytině, a když zavřel oči, cítil, jak drážky příjemně lnou k jeho kůži. Byl to jeho malý rituál, o kterém nikomu, dokonce ani manželce, neřekl a amulet držel v přísné tajnosti. Dodával jeho životu punc výjimečnosti a zároveň potvrzoval, že svět nekončí za obzorem. Za hranicemi jeho vesnice existují věci mnohem větší a krásnější, než si dokázal představit, tím si byl jist.

Jak se to často děje s věcmi, o kterých se nemluví, amulet v Romenovi postupem času začal vyvolávat strach. Jeho lid znal hlínu, kterou vypaloval v primitivních pecích, dokázal zpracovat dřevo a z kamene vyráběl jednoduché nástroje. Něco tak dokonalého, jako byl blyštivý chladivý plíšek by ale vyrobit nikdy nedokázal. Od okamžiku, kdy mu jej děd předal, začal mít vidění. Viděl sám sebe ještě v matčině lůně a slýchal nárazy vln v dobách, kdy jeho ostrov ještě neexistoval. Zároveň začal vídat věci, které se teprve mají stát, což ho nakonec dovedlo až k metě nejvyšší. Lid oslněn jeho schopností předpovědět záplavy nebo sucha nakonec jednomyslně zvolil Romena králem své provincie na severovýchodě ostrova.

Obzor náhle rozčísl blesk a vytrhl Romena z úvah. Předtucha, která v něm už několik dnů intenzivně klíčila, se rázem přetavila v děsivou jistotu. Náhle věděl, že přichází změna tisícinásobně větší, než si kdo z nich dokázal představit a že jeho kmen tato změna nevratně poznamená. Zatracení. Rychle schoval amulet do váčku všitého v kozí kůži, kterou byl přepásán.

Křik racků přerušil hrom. Rea se k Romenovi vystrašeně stulila a společně vstupním otvorem sledovali, jak černou hladinu bičují provazy deště. Takhle silnou bouři nikdo z nich nepamatoval a Romen na okamžik zavřel oči. Z temnoty za víčky na něj hleděla pološílená tvář dědy Airama a něco v jeho prázdných očích potvrzovalo Romenovy nejhorší obavy. Ucítil, jak mu po tváři stéká jediná slza a ruka bezděčně vystřelila k amuletu. Věděl, že k tomuto momentu spělo neodvratně celé jeho bytí. Překotně začal vstávat, když v tom ho dotek Reiny paže zastavil.

„Nenechávej mě tu samotnou, lásko. Vidím ti na očích, že se něco děje. Co je to?“ Její prosebný výraz na okamžik způsobil, že zapomněl na sílící bouři a nutkavou potřebu jít čemukoliv, co přicházelo, v ústrety.

Přitáhl Reu k sobě. Byla bystrá a občas měl pocit, že o jeho strachu a předtuchách věděla víc, než dávala najevo. Znala ho dobře a dokázala číst v jeho tváři jako v otevřené knize. Náhle nebyl schopen zformovat své obavy do sdělitelné formy, a tak místo slov přitiskl své rty na její skráň. Věřil, že jeho dotek pochopí.

„Nevím… ještě ne,“ odpověděl ztěžka. „Myslím, že brzy budu vystaven zkoušce. Zkoušce, zda dokážu ochránit náš lid.“ Hlavou mu kmitla vzpomínka na ceremonii, kdy na jeho tělo nejvyšší stařešina z vesnice namaloval obrazec Slunce, symbol nejvyššího Boha ostrova Tenerife, Achamána. Vedle něj načrtl tmavý trojúhelník, který měl zobrazovat všemi obávaného Guayota, démona sídlícího ve vulkánu hory Teide, kde měly stát brány samotného pekla. Tím okamžikem se stal Romen králem a nesl plnou zodpovědnost za svůj lid.

„Nerozumím sice dobře, o čem mluvíš, ale chci abys věděl, že budu s tebou, ať se stane cokoliv. Dovol mi ochránit tě.“ Věděl, že Rea myslí svá slova vážně. Pokýval a jemně vyprostil své prsty z jejího sevření. Před vchodem do jeskyně se na svou manželku naposledy zadíval. Její tvář vyzařovala tolik lásky a vnitřní síly, až ho bodlo na hrudi. Jemně se dotkl svých rtů v gestu, jemuž oba rozuměli. Pak se hluboce nadechl a vyběhl ven. Skutečnost předstihla jeho nejdivočejší představy.

Blesky křižovaly oblohu a vítr rval okolním palmám celé trsy listů. Tříštící se vlny dosahovaly výšky obytných chatrčí, a přestože Slunce ještě nezapadlo, vše pokryl našedlý závoj lepkavé mlhy. Kam až Romen dohlédl viděl vesničany sbíhající se na pobřeží s tvářemi obrácenými směrem k oceánu. Za celý svůj život nespatřili na moři nic krom racků a ploutví zbloudilých velryb. Dnes však na obzoru rozeznávali černé stíny, jejichž okraje s děsivou naléhavostí vystupovaly z šedivé mlhy. Romen se snažil zaostřit, přestože ho náhle za víčky překvapila silná bodavá bolest. Záhuba. To slovo se v něm vzedmulo s ohromující jistotou. Rozhlédl se kolem sebe. Pohledy a gesta vesničanů potvrzovaly, že cokoliv se děje, není výplodem pouze jeho mysli, ale skutečností, která všechny naplňuje nejistou hrůzou. Kdosi zavolal, že musí jít o obří ptáky a někdo jiný zase, že sám ďábel z Teide k nim sesílá své posly. Ve všeobecném chaosu vedle sebe ucítil tělo Rei napjaté jako struna.

„Myslela jsem, že je to jen mámení smyslů, ale mám pocit…,“ obrátila se na svého muže a zároveň krále s úpěnlivou prosbou o ujištění, že vše bude v pořádku.

„Musíme být silní,“ pohladil Reu roztržitě po vlasech a koutkem oka zaznamenal, že muži začínají přinášet hořící pochodně, oštěpy a šípy – jediné zbraně, které jeho lid uměl používat. Znal Guanče a věděl, že v případě nebezpečí se budou bránit až do roztrhání těla.

V prudkém lijáku stála celá jeho vesnice několik hodin na nohou nedbaje ledových poryvů větru. Muži roztržitě vinuli své ženy pažemi blíž k tělu a zároveň nespouštěli zraky ze stínů, které jak si uvědomili, se s děsivou jistotou přibližovaly k pobřeží.

„Letí po hladině. Ti ptáci.“ Romenův věrný sluha stojící po jeho boku po několika hodinách konečně promluvil. Třásl se po těle a s neotřesitelnou vírou hleděl na svého krále. „Co si počneme?“

Romen začínal pomalu rozeznávat černé přízračné obrysy. Jak si ochočili oceán? Vždyť ten je neochočitelný!

Ucítil další píchnutí za čelem. Pohlédl na Reu, která upírala zoufale oči střídavě na něj a zase na mořskou hladinu, odkud tušila stejně jako ostatní přicházející smrt.

3. Sofie

Březen 2022, Valencie

Zaklapla dveře a pohladila mouraté tělíčko ovíjející se jí kolem bílých conversek. Missy vždycky neochvějně vycítila její příchod a vemlouvavým vrněním se dožadovala pozornosti. Sofie shodila batoh a s gustem se natáhla na pečlivě ustlanou postel. María ji nikdy nezapomněla upravit a navršit na ni mohylu z polštářů. I když jí Sofie tisíckrát vysvětlovala, že tu její polštářovou nádheru každý večer nenávratně zničí, po příchodu ze školy tam byla zas. Po dopoledních přednáškách si občas dovolila ten luxus vrátit se do bytu, který obývala se svou hostitelskou mamá a dopřát si siestu před odpoledním studiem a obvyklou večerní fiestou. Třebaže ve Valencii žila necelého půl roku, měla pocit, že město okamžitě otevřelo svoji náruč a hýčkalo ji jako vymodleného jedináčka. Měla ráda ranní cestu do školy a ospalou ranní kávu v kampusu, kde se v tu chvíli nacházelo víc mladých lidí než v celé Candelarii, odkud pocházela. Milovala podvečerní hovory se svojí bytnou, vysloužilou tanečnicí flamenca, jejíž polonahé portréty z mladých let zdobily stěny skromného bytu. Pro Maríu byla Sofie jako vlastní dcera a ona jí ráda na oplátku hodiny naslouchala a vzdychala nad fotkami spoře oděného souboru tanečnic, jichž byla María v devadesátých letech hrdou členkou.

„Toho jsem taky měla,“ překvapila ji jednou podepsanou fotkou celosvětově uznávaného zpěváka nalepenou s velkou péčí na zažloutlé stránce alba.

„Chlapa musíš svádět pomalu a s rozvahou. Nesmíš mu hned dát najevo, že ti o něj jde, i kdyby měl charisma výšky Pyrenejí. Musí tě dlouho lovit a dobývat až skoro zešílí. Teprve potom mu můžeš naservírovat ten svůj poklad v kalhotkách. Jen pozor na srdce, to dej až úplně naposled, když si budeš stoprocentně jistá.“

Přestože Sofie netoužila znát detaily z Mariina intimního života, byla vděčná za chvíle, kdy spolu uvolněně klábosily jako matka s dcerou. S matkou si takhle nepovídaly nikdy. Nebyla připravená na svou první periodu, protože matka byla příliš zaneprázdněná focením modrých vírů ve vlnách. Netroufla si svěřit se, když se jí začal líbit první kluk a otázky sexuálního života řešila s kamarádkou Laurou, která měla informace z první ruky od matky pracující v pánském klubu pro zámožné turisty.

Sofie své bytné říkala mnoho věcí, ale existenci Cristiana si nechávala pro sebe. Ne, že by nestál za zmínku, ale Sofie tušila, že by její přítel hrdou tanečnici nejspíš nenadchl. María byla celý život dobývána, nebo to alespoň tvrdila a většinu mužů vnímala jako moly, které odháněla, pokud se jich okolo hemžilo příliš. S Cristianem to měla jinak. Seznámili se první den v kampusu a pohled na něj nenechal Sofii na pochybách, že už má ledacos za sebou. Byl starší a věděl toho spousty. Od splátky hypoték až po nejtajnější funkce ženského bodu slasti (ne, že by se někdy obtěžoval ukázat jej Sofii v praxi). Ona nevěděla samozřejmě nic. Tušila toho stejně málo o sexu jako o životě a Cristian se zdál být ideálním učitelem. Zamilované chvění s ním nikdy nezažila, ale ten pocit, když jí třel ohromnou dlaní záda a říkal, že je jeho holka, pro ni skýtal zdroj nekonečného štěstí. Nabyl už určité životní zkušenosti a Sofie potřebovala někoho, kdo často opakoval, že život není peříčko. Povýšil tak její nejistotu na něco ušlechtilého a přirozeného, co je třeba dávat světu na odiv. Jsem tu a jsem zraněná. Kdo je víc?

Když Cristianovi na začátku vztahu vyjevila všechna svá bolavá tajemství, mlčel. Potřebovala slova, moře slov pochopení, která jí z nějakého důvodu upřel. Jako odpověď na její slzy ji jen přitáhl na vypracovaný hrudník a odpoledne šli na mléčný koktejl do univerzitní kavárny. Trvalo dlouho, ale nakonec mu vnitřně odpustila. Její odpouštění se stalo důležitým stavebním pilířem jejich vztahu.

Před odjezdem do Valencie bydlela s matkou v maličkém domku v Candelarii na východním pobřeží ostrova Tenerife. Na schodech do místní knihovny se jako batole učila prvním krůčkům a v šestnácti dostala pod sochou krále na hlavním náměstí první neobratnou pusu. Věci kolem sebe brala automaticky a fakt, že ji každé ráno budil šum příboje, jí nepřipadal nikterak obdivuhodný. Stejně jako většina ostrovanů považovala svůj domov za něco dočasného. Jednoho dne chtěla roztáhnout křídla a doletět až na snovou pevninu, protože život se přece odehrává tam, a ne na kusu skály čnějícímu z oceánu. Při pomyšlení na svůj domov cítila zvláštní stud a připadala si jako venkovanka.

Do barevných vzpomínek na mládí se jako přízrak začala vkrádat matčina tvář. Byla neodmyslitelně spjata s obdobím života, které mělo dát Sofii teplé a samozřejmé útočiště. Namísto toho z něj Andrea nadělala totální chaos. Během dětství dokázala své dceři vštípit jediné – jsi jiná stejně jako já a pokud čekáš v životě na nějaké štěstí, pak se stejně jako já nejspíš nedočkáš…

Když nastoupila Sofie do první třídy, začala ji matka pravidelně brát na vycházku po hlavní třídě. Vždycky skončily v malém stánku s výhledem na náměstí. Matka si objednala několik červených limonád, po kterých se k ní tulila a občas i z nějakého důvodu brečela. Hladila pak Sofii příliš silně po vlasech, což jí vůbec nebylo příjemné. Jednou je takhle zahlédly starší spolužačky, když přišly obhlížet mladé číšníky, a pak ve škole vyprávěly, že Sofiina „máma nasává“. Sofie v tu dobu netušila, co znamená „nasávat“, ale pochopila, že to nějak souvisí s maminčinou náladou po konzumaci těch limonád. Sofii vždy koupila sladký rohlík a dětský časopis, ale i přes to všechno neměla Sofie ta nedělní odpoledne ráda. Často na ně pokřikovali muži postávající na rohu a ona si vždycky připadala neviditelná, protože všichni mávali na matku a malé holčičky vlající po jejím boku si ani nevšimli. Šla neustále v jejím stínu, ze kterého se zdálo nemožné vystoupit.

Matka po jednom z jejich výletů nevylezla celý den z ložnice. Sofie na ni byla naštvaná, trochu se bála a měla hlad. Vzpomíná si, že tenkrát seděla v posteli a stěžovala si Sloníčkovi, jak je život občas celý černý. Při tom si jako vždy, když byla ve stresu, třela mateřské znaménko na pravé paži, což ji z nějakého důvodu uklidňovalo. Jak tam tak seděla a propadala sebelítosti, uviděla v rohu pokoje postavu.

Fany, tak se jí později představil. Sofie věděla, že některé děti měly kamaráda, kterého ostatní neviděli a se kterým si mohly popovídat a postěžovat si na dospělé. Sofie měla tedy od té chvíle pana Fanyho. Vypadal tak přátelsky, že se Sofie ani na chviličku nezačala bát. Byl pro ni skutečnější než většina lidí, které znala.

Ti byli většinou šediví, oblečení do nudného dospěláckého oblečení, kdyžto pan Fany vždycky přišel v zábavném kostýmu. Jednou vypadal jako pouliční prodavač popcornu a podruhé zas jako mráček oblečený do sněhobílých nadýchaných duchen, ze kterých pořád kýchal. Byl moc hezký, toho si Sofie všimla hned. Pod blonďatou čupřinou měl veselé oči, zuby jako bílé lastury, a

když mluvil, koutky mu pořád legračně směřovaly nahoru. Ten den, kdy se objevil poprvé se spolu vykradli do kuchyně a tam si Sofie za jeho pomoci udělala ten největší sendvič, jaký kdy v životě viděla. Hráli si spolu a pan Fany napodoboval zvuky jednotlivých zvířat. Sofie mu na oplátku vyprávěla svoje problémy s kamarádkami, které ji mezi sebou nechtěly. Jen o mámě s ním moc nemluvila. Styděla se za jejich výlety a za to, jak na ně muži zírali a volali. Už v tom věku cítila obscénnost takového jednání a nechtěla jím pošpinit Fanyho čistou mysl. Přivolala ho vždycky, když byla sama a samozřejmě o jeho existenci nikomu neřekla. Jenom by přiživila svou pověst podivína v očích jiných dětí. I když ve skrytu duše znala krutou pravdu, tedy že Fany je výplodem její vlastní představivosti, zvykla si o něm přemýšlet jako o živé bytosti. Možná i proto ji tolik bolelo, když během Sofiina dospívání pan Fany navždy odešel.

Jak Sofie rostla, chodily si s matkou „povyrazit“ stále častěji. Matce trvalo déle a déle se z takových výletů zotavit. Sofii bylo devět, když matka poprvé strávila několik dnů po nedělním výletu v posteli s tobolkami bílých prášků proti bolení hlavy na nočním stolku. Úkoly jí tehdy podepisovala sousedka, u které trávila většinu odpolední a která jí dovolila dívat se na seriály, kde se lidi často líbali, což měla od matky zakázáno. Nebylo těžké uhodnout, že matku něco trápí. Když byla menší, ležela hodiny u ní v posteli, která voněla vanilkou a levandulí a tiskla svou malou ručku do její. Hladila ji po vlasech a dokola opakovala, že všechno bude dobré, i když sama ještě hranici mezi dobrým a zlým chápala jen velmi nejasně. Matka jí ve světlých dnech vynahrazovala její starost a vyrážely spolu na mořské pobřeží. Po tom, co hrály házenou nebo dělaly hrady z písku, tiše seděly a dívaly se do vln. Sofii na tom přišlo něco obřadného, a tak stejně po vzoru maminky sedávala s očima pohrouženýma do modrého příboje a doufala, že zahlédne alespoň krunýř želvy nebo hejno létajících rybek, v což možná doufala i maminka, protože do oceánu vydržela zírat hodiny. Takových výletů ale, jak Sofie stárla, ubývalo. Matka se náhle začala oceánu stranit a na Sofiiny prosby, aby si zase vyrazily na pláž, vrtěla odmítavě hlavou.

Když bylo Sofii devět, ocitla se na několik měsíců v dětském domově. Přišla si pro ni sociální pracovnice, a zatímco balila Sofii nejnutnější věci, matka spínala vyhublé ruce u dveří a snažila se tak ženě, která ji štítivě přejížděla pohledem, naznačit, že se nachází v zoufalé situaci. Sofie s očima přikovanýma k domovní klice tenkrát k matce pocítila tak silnou nenávist, že poprvé překryla i ponížený stud, který provázel celé její dětství.

„Buď zticha,“ sykla směrem k matce, když ruku v ruce s pracovnicí opouštěla dům. Sofie přála v ten okamžik matce jen to nejhorší a tušila, že sama může být nástrojem, jak jí zarýt klín přímo do srdce.

Nejspíš měla štěstí, že ve svých devíti už nevnímala vykachlíčkované místnosti plné hodných „tet“ jako místo, kde po setmění bubáci z nočních můr potvrzují, že už navždy zůstanete bez mámy. Dokázala přesvědčit sama sebe, že v té době, kdy musela sama jednat jako dospělá, už mámu nepotřebovala (alespoň takovou mámu ne). I tak byl pro ni pobyt v prostředí zoufalých dětských osudů natolik traumatizující, že celých šestaosmdesát dní, kdy v domově byla (to číslo si pamatuje přesně, protože si ho tenkrát vyryla zavíracím špendlíkem na předloktí), nepromluvila. Na otázky místních terapeutů buď klopila oči nebo naopak vyzývavě hleděla kamsi nad jejich hlavy. Když se po matčině pobytu na psychiatrické klinice mohla i ona konečně vrátit domů, cítila, že něco v ní navěky umřelo. Jako kdyby se všechny šťastné vzpomínky kamsi vytratily a nechaly za sebou jen prázdný obal s připomínkou, že kdysi možná navzdory osudu dokázala být šťastná. Matka si s ní pár nocí po návratu z děcáku chtěla povídat. Mami, je mi fajn. Už nejsem tvá malá holčička. Ne, nebolí mě nic, jdi klidně spát. A tak to šlo několik dalších let.

Ve třinácti si konečně dokázala zařídit vlastní program, který ji aspoň na okamžik odvedl z dosahu matčina prázdného pohledu. Mohla si vyrazit s kamarádkami na pláž. Věděla přesně, jak bude takový den probíhat a upřímně řečeno, ji ta představa nijak nelákala. Hodinu se budou mazat krémem a probírat, která z nich už má periodu a který kluk z ročníku nejlépe líbá. Ani k jednomu neměla Sofie ke svému zármutku zatím co říci. Pak si namočí vlasy, aby vypadaly svůdně a po zbytek dne budou navzájem fotit selfie a pak je hodiny upravovat v mobilu na dece. Sofie toužila být jednou z nich a zároveň jako jediná viděla povrchnost takového počínání. Připomínala v tom křehkém věku dospívání koloucha. Mladého, nejistého, neohrabaného, ale zároveň ladného, protože byla skutečná. Přes okraj slunečních brýlí mžourala na spolužačky fotící se u vln a na rtech jí pohrával, pro ni tolik typický potměšilý úsměv, který si schovávala jen pro výjimečné okamžiky jako tenhle. U moře bylo její duši, rozbolavělé dospíváním, dobře. Jako kdyby sem patřila. Pohladila si znaménko na pravé paži. Jak rostla, připomínalo čím dál tím více sněhovou vločku. Obklopená drobnými jizvami dodávala Sofii zvláštní útěchu v moři beznaděje a pocit, že snad jednou dokáže utéct od vší té šedi, kterou kolem ní matka utkala.

Občas zaslechla matku, jak si pro sebe v liduprázdném domě tiše povídá. Nejspíš sama v té době našla svého imaginárního přítele, se kterým se dělila o rozpité flašky a zbourané sny a který jí na rozdíl od její dcery nenastavoval zrcadlo, ve kterém by mohla spatřit svou předčasně zestárlou tvář. Jejich vztah byl tehdy na bodu mrazu. Sofie jen díky jakési skryté vnitřní ctižádosti neupadla až na úplné dno. Kamarádce Lauře a jejím neustálým nabídkám k opisování úkolů tenkrát nejspíš vděčila za to, že ji nevyhodili ze školy.

V posledním ročníku na střední matce beze slova ukázala pozvánku k přijímacímu zkouškám na univerzitu do Valencie. Andrea stiskla pevně rty, což dělávala vždy, když chtěla rychle zastavit slzy.

„Proč jsi mi o tom nic neřekla?“

„Protože když jsi střízlivá, tak jsem ještě většinou ve škole. Obě víme, že pak už nemá cenu s tebou cokoliv řešit.“

Matka polkla a do očí konečně nechala vstoupit slzy. Vypadá hrozně. Copak se nevidí? To ten svůj každodenní chlast vážně tak miluje, že je jí najednou jedno, že už se za ní ani chlapi neotáčejí?

„Tak jeď, když myslíš. Čím kratší dobu zůstaneš na ostrově, tím líp. Obě jsme tu už příliš dlouho…“ Andrea se z okna nepřítomně zahleděla na vzdálený cíp pevniny. Sofie na okamžik zahlédla matčinu bývalou podobu se vší její vírou a odhodláním. Možná bych ji měla vzít s sebou, napadlo ji náhle a na maličkou chvíli uvěřila, že by možná ještě matku dokázala zachránit. Odsunout její šílenství na později. Kdyby jen matka tušila, kolik bezesných nocí Sofii stálo odhodlat se k rozhodnutí alespoň zkusit vymanit se z života, který tady vedla. Matka na ni naložila víc, než by leckterá malá holka dokázala ustát a Sofii bylo jasné, že pokud teď odejde, matka nejspíš nezvládne péči ani sama o sebe natož o domácnost. Věděla, že svým odchodem matku zradí. Zároveň došla k závěru, že odchod je jediná možná cesta k normálnosti a štěstí, o kterém tolik snila a které celé její dětství matka úspěšně utápěla ve víně. Když teď Sofie stála tváří v tvář matčině zoufalému pohledu, kuráž odjet byla náhle ta tam.

„Doufám, že se na tu školu dostaneš,“ matčiny rysy nečekaně změkly. Bezděčně natáhla ruku a dotkla se lemu Sofiiny sukně. Když se nesetkala s odezvou, nechala prsty rezignovaně klesnout. „Můžeš pak zapomenout na všechno tady a doufat, že si tě tenhle prokletej ostrov už nikdy nepřitáhne zpátky.“ Na okamžik vypadala, jako před lety. V očích se zablýsklo staré odhodlání, ale než si Sofie dovolila doufat, že by si snad s matkou mohla doopravdy promluvit, byl záblesk staré Andrei pryč. Už zase tu stála vyhlodaná troska, pro kterou bylo obyčejné žití nadlidský úkol.

„Třeba to nevyjde. Musím to ale aspoň zkusit,“ vysvětlila chabě, jako kdyby na nějakých racionálních důvodech záleželo. Otočila se a odešla. V zádech cítila matčin vyčítavý pohled. V jiném životě by spolu živě diskutovaly a zvažovaly všechna pro a proti univerzitního života, který se před Sofií jako jiskřivý koberec rozestíral a po letech na ostrově ji lákal zpět do života. V jiném životě by cítila mladické nadšení z lákavých dálek a nových dobrodružství. Namísto toho byla plná hluchého prázdna obklopeného vinou, že tady zanechává ženu, kterou svým odchodem odsuzuje k pádu až na samotné dno. Těsně před tím, než vyšla do jasného slunce, za sebou zaslechla matčin zastřený hlas. Znala ten tón, a přesto ji jako pokaždé ustrašeně přikoval na místě. Byl to hlas určený bytostem, které nikdo jiný kromě matky neviděl.

„Nechá mě tu s vámi… úplně samotnou. Holčička moje neposlušná.“ Krátké zakrákání, které bylo snad kdysi smíchem. Sofii se nekontrolovaně roztřásly ruce. Stiskla dlaně k sobě a jako vždy, když měla strach, obrátila oči ke světlešedé hladině oceánu. Představila si matku, jak živě gestikuluje při pohledu do zrcadla, ve kterém promlouvala k tvářím, které nikdo jiný neviděl…

Na univerzitu ve Valencii se dostala na první pokus, což rozhodně přičítala náhodě, a ne svým schopnostem. Na začátku ji lákalo studium historie nebo architektury, které ale příliš připomínalo kreativní povolání matky fotografky. Ta o sobě ve světlých momentech ráda tvrdila, že je nespoutaná bohémka a umělkyně a Sofii se při těch slovech vždycky zježily světlé chloupky na pažích. Touhu po čemkoliv kreativním v sobě proto udusila už dávno a rozhodla se pro studium turismu. To slovo vonělo dálkami a šancí odcestovat od všeho, co ji v dětství tolik ubíjelo.

Ukázalo se, že studium cestovního ruchu, přestože na míle vzdálené Sofiině původní představě, ji bavilo a spolužáci byli stejně jako ona sympaticky dychtiví dobýt svět.

„Půjde ti to, máš cizinu v krvi. Tvoje máma přece pochází odněkud z východu, že jo? “ mrkla na Sofii kamarádka Laura, když se spolu loučily. Řekla to stylem, jako kdyby byla volba studia Sofii dávno předurčená jen proto, že její matka pocházela z cizí exotické země.

„Máma pochází z bývalýho Československa, takže…,“ Sofie začala cosi vysvětlovat, když si náhle uvědomila, že Lauře vlastně nemá co říct. Věděla snad o matčině rodišti víc než ostatní ostrované? Dokázala česky říct pár kusých vět, i ty ale časem zapomínala. Matka před ní svou rodnou řečí mluvila jen zřídka a když chtěla Sofie znát detaily matčina příchodu na Tenerife, dostalo se jí jednoznačné odpovědi. Na to jsi ještě moc malá.

Sofie měla přitom matku od dětství spojenou s cizím přízvukem, který se z nějakého důvodu před lidmi snažila maskovat. Po několika skleničkách, když se trochu uvolnila, se však její slovanské sykavky a příliš silná er začaly nekompromisně drát napovrch. Ještě když byla Sofie dítě, často se matky vyptávala na její původ. Odpovědi nepřicházely. Jednou matku náhodně zaslechla, jak do telefonu s kýmsi mluví česky, což se za celé Sofiino dětství stalo poprvé. Pro Sofii tak začalo krátké, ale velice intenzivní období nenápadných i otevřených otázek na matku, proč a s kým že to mluvila svou rodnou řečí. Odpovědi se od matky nikdy nedočkala, a tak po nějaké době obrátila svou zlobu proti celému jazyku i národu, s nímž její matku pojilo tajemství, které jí nebylo dovoleno znát.

„Sofi, jsi v pořádku? Jsi nějaká bledá.“ Laura vytrhla Sofii z myšlenek.

„Promiň, jen jsem se zamyslela. Musím běžet, ale hned jak se tam rozkoukám, zavolám ti…“