Anna Beatrix Bártová

PROKLETÍ SCHWARTZOVY VILY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Anna Beatrix Bártová, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 118. a 95. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-02-9 (epub)

ISBN 978-80-88672-03-6 (mobi)

PROLOG – léto 1851

„Claro!“

Bylo to léto, jako každé jiné. Srpen, doba žní. Pole zlátla a zralé klasy čekaly, až je ženci přijdou pokosit a sklidit.

Johann byl malý hoch, který si horkého léta užíval plnými doušky, jak jen to jde. Ve chvílích, kdy ho rodina nepotřebovala na poli, koupal se v potoce a chytal v něm raky. Clara, jeho krásná malá sestřička, s blonďatými loknami, které se jí houpou kolem uší a dělají dojem andělské svatozáře.

Nejdřív byl znechucený, že se on, Johann, syn velkostatkáře, má starat o nějakou malou holku a tahat ji za sebou jako kouli u nohy. Jenže když se na něj Clara prvně podívala svýma očima v barvách chrpy, propadl jejímu kouzlu. Od té doby byl velký bratr a ochránce.

Jenže v tuto chvíli se ho začala zmocňovat silná panika. Ochránce! Jaký on je ochránce. Kolikrát mu rodiče kladli na srdce, aby sestru hlídal jako oko v hlavě a nikam ji nepouštěl samotnou? Desetkrát? Stokrát? Tisíckrát? Johann potřásl hlavou a znovu zakřičel sestřino jméno. Žádnou odpověď však neslyšel. V tiché krajině se ozývaly jen hlasy ptáků, kteří sídlili v nedalekém hájku za polem. Jak se to jen mohlo stát? Stál v potoce, nohavice plátěných kalhot vyhrnuté nad kolena, tak jako vždycky. Ohýbal se k vodě a plně se soustředil na hemžení pstruhů. Chtěl sestru potěšit. Vždycky se ráda dívala, jak bratr lovil. Když se mu podařilo holýma rukama ulovit pstruha, jeho setra vždy pozvedla legračně hlavičku vzhůru, a kráčela s nosánkem zdviženým pýchou. Svého bratra si nesmírně vážila. Ulovit pstruha holýma rukama umělo jen pár kluků ze vsi, ale Johann byl nepochybně v rybolovu nejlepší.

A vtom se otočil a sestra zmizela. Byla to minutka. Co minutka. Vteřina! Tak kam se mohla pro pána Boha podít? Johann utíkal polem a do holých lýtek ho šlehaly ostré štětiny zralých klasů. Dělaly mu na nohou krvavé šrámy, ze kterých tu a tam prosákla kapička krve. Johann to nevnímal. Tušil, i když sám nevěděl proč, že se s jeho malou sestrou děje něco zlého.

„Claro!“ Zakřičel, ten den už snad posté, ale odpověď nedostal opět žádnou. Najednou mu zrak padl na dřevěnou stodolu, stojící kus od hájku. Soused Cejnar v ní měl uskladněné seno a spodní část sloužila jako úkryt pro ovce, pasoucí se na malé loučce za obilným polem. Johan cítil, jak se mu útroby svírají hrůzou. Rozeběhl se ke stodole. Když vběhl do pootevřených vrat, nemohl téměř popadnout dech.

V první chvíli se mu zamotala hlava a žaludek se mu obracel. Johann se opřel rukou o dřevěný sloupek a mělce dýchal. Jeho oči si začaly zvykat na příšeří, které ve stodole panovalo, žaludek pomalu přestával dělat přemety. Bylo tam dusno a všudypřítomný pach ovcí ho ještě zhoršoval. Pár jich zůstalo stát u žlabu s vodou, ze které se v horku udělala zelená břečka. Teď jako by si povšimly jeho přítomnosti, dvě z nich zvedly hlavu a zabečely mu na pozdrav. Johann si jich nevšímal. Jeho pozornost upoutalo něco docela jiného. Popošel podél stěny hlouběji do nitra stodoly, až se před ním rozprostřela hromada uskladněného sena.

Franc cítil, jak se mu špinavá košile lepí na záda. Z čela mu stékal pot a štípal ho v očích. Klečel na hromadě sena, snažil se zklidnit trochu svůj rozdivočelý dech a vztekle trhal za provaz, který poutal jeho kalhoty. Provaz. Kus lana, které našel před dávnou dobou někde na ulici. Franc byl žebrák a vyvrhel. Nemohl si dovolit kožený opasek, jako mnozí muži. Byl rád, že mu nohavice nespadnou a že vůbec nějaké má. Jestli mu je u pasu drží kus provazu, nebo opasek z kvalitně vydělané kůže, to nebylo podstatné. A v tuto chvíli už vůbec ne.

Konečně se mu podařilo povolit uzel a stáhnout kalhoty níže na boky. Jeho úd už zoufale volal po tom, aby ho z těsného prostředí nohavic vysvobodil. Franc cítil bolestnou touhu, která mu vystřelovala ze slabin a vyvolávala ten podivný neovladatelný pocit kolem jeho žaludku. Chytil levou rukou svůj pyj a pravou rukou se dotkl hubené odřené nožky před ním. V tu chvíli holčička otevřela své tmavě modré oči a vyděšeně ho pozorovala. Strach ji ochromil tak, že nebyla schopna vypravit ze sebe jediný hlásek. Ten veliký smrdutý muž, který tu klečel, ji před chvílí tvrdě udeřil do hlavy. Ještě teď cítila ten tupý náraz. Určitě má na hlavě bouli. Claře se zatočila hlava a zrak se jí rozostřil. Cítila, jak znovu upadá do ticha a do tmy.

Franc chvíli tupě civěl a čekal, jestli děvče nezačne křičet. Když však obrátilo oči v sloup a upadlo znovu do bezvědomí, oddechl si. Začal znovu třít levou rukou svůj úd a pravou pomalu putoval po dívčině nožce. Nejprve jen zlehýnka, konečky prstů vychutnával hebkou dětskou pokožku. Nad kolínkem si už dopřál lepší dotek a přitiskl na Clařino stehno celou dlaň. Když jeho drsná špinavá ruka doputovala až k jemné krajce, která lemovala dívčiny šatičky, nakláněl už se nad ní celý. Přisunul se blíž a klekl si na ni obkročmo. Začal jí oběma rukama rozvazovat tkanice šatů, dokud je celé neuvolnil. Květovaná tenká látka se v prostředku začala otevírat a poskytla mu pohled na dívčino nahé tělo.

Franc dýchal čím dál tíže. Pot mu z čela stékal přes nos a z jeho špičky kapal dívce na nahou hruď. I když dýchala mělce, kapička potu si našla svou cestičku a přes ploché bříško putovala až do prohlubně jejího pupíčku. Franc se sklonil a opisoval její cestu jazykem. V pupku se na chvíli zastavil a vdechoval dívčinu vůni. Voněla po pomněnkách a po čerstvě pokosené trávě. Po chvíli sklouzl jazykem ještě níž, ale v tu chvíli už jeho touha přestávala být ovladatelná. Podebral zespodu dívčina stehna a poodsunul je od sebe. Pravou rukou pak navedl svůj úd a začal ho rvát do zcela nepoddajné skulinky mezi nimi.

V tu chvíli dívčiným tělem projela ostrá bolest a ona otevřela oči. Vytřeštila je na France a začala se prudce zmítat, aby se vymanila z jeho sevření. Franc ji uchopil za obě ruce a přitiskl je drsně za Clařinu hlavu. K nelidské bolesti v jejím podbřišku se přidala omračující bolest v drobných ramínkách, která jí téměř vykloubil. Clara, ač byla malá – bylo jí pouhých pět let, byla velká bojovnice. Zaklonila hlavu a z hrdla se jí vydral srdceryvný křik. Franc věděl, že musí něco udělat, než ji někdo uslyší. Ta holka svým křikem zburcuje půl vesnice. A on už je tak blízko… Už jen chvilinku a vyvrcholí! Zapřel se o kolena a stehny pevně stiskl dívčino tělo. Přitom nepřestával tvrdě přirážet. Pod dívkou začala prosakovat krev. Pravou rukou ucpal Claře ústa a levou se snažil zmírnit její vzpouzení. Dívka se nevzdávala. Drobnými prsty drásala mužovu tvář, až mu na ní nehty udělala hluboké krvavé rány. Musela se bránit a vrátit mu alespoň část té bolesti, kterou jí dělal. Její křik neustával. Naopak, nabíral na síle. Franc cítil, že během chviličky se ho zmocní dokonalá úleva a dívčino nitro zalije důkaz jeho slasti. Jeho přírazy nabraly ještě více na intenzitě a při tom přestal vnímat své ruce, které tiskly Clařinu tvář.

Stodolou se vedle Francova supění rozlehl sten, který mu vyšel z hrdla. Ve stejné chvíli mu tělem projela vlna rozkoše a on se zhroutil na drobné tělíčko pod sebou. Chvíli trvalo, než si uvědomil, kde je a co se právě stalo.

„Ach ne…“ vykřikl tlumeně a odvalil se stranou. Když mu došlo, co právě udělal, vztyčil se na kolena a začal si dívku prohlížet. Spí? Vypadá tak… Pomyslel si a zatřásl zlehka drobnou nožkou. Nehýbe se. Vůbec. Ani hrudníček, který se před tím zdvihal mělkým dechem, se teď nehýbe.

„Do prdele…“ ucedil mezi zuby a sklonil se k dívce níž. „Nedejchá! Ona nedejchá!“ Vyrazil se sebe zděšeně. Ta hloupá nána! To musela tak křičet? Kdyby byla zticha, nic by se nestalo. Ale takhle? Začalo mu docházet, že dívku zabil. Co zabil, on ji brutálně zavraždil, a ještě před tím ji zprznil. Nedokázal ovládnout svůj chtíč, ale ty světlé lokny, ty modré oči… A pak? Pak se sklonila k potoku a pod okrajem jejích šatů se objevily dvě světlé obliny jejího zadečku. Přesně v tu chvíli se neovládl. Musel – prostě se musel zabořit mezi ně a vychutnat si tu těsnost, která ho obklopila…

Ale teď musí zmizet. Dřív, než se tu někdo objeví a zjistí, co udělal. Natáhl si rychle nohavice a třesoucí se rukou nahmatal ve slámě provaz, aby je utáhl. Musí co nejrychleji zmizet. Vyskočil na nohy a začal se rozhlížet, kudy se nepozorovaně dostane ven, když jeho zrak dopadl na sedmiletého chlapce, který s děsivým výrazem v očích a s pusou dokořán stál nedaleko a sledoval ho. Viděl to? Viděl, co Franc udělal? Nepochybně!

Franc neměl čas rozmýšlet se, co udělá. Jeho čas byl drahocenný a tenhle usmrkanec viděl, jak právě zabil jeho sestru. Franc už věděl, kdo to je. Je to ten kluk, se kterým byla u potoka a kterého tak pyšně pozorovala, jak se snaží chytit pstruha. Husa hloupá. Ušklíbl se a sklonil se k botě, aby z ní vytáhl kudlu pevně zastrčenou u kotníku. Zabít tu holku bylo snadné. A stejně snadné to bude i s tímhle malým panchartem, který se tváří, jako by ho chtěl poslat do horoucích pekel.

Johann celý výjev pozoroval jako by byl v jiném světě. Byl tak ohromený hrůzou, že nebyl schopen jediného slova. Chtěl sestře pomoc. Chtěl toho bastarda zastavit, ale nemohl. Nemohl se pohnout, nemohl křičet, nemohl nic. Jediné, čeho byl schopen, bylo stát na místě a sledovat celý ten hrůzný akt. A teď za to zaplatí. Za to, že nepomohl sestře a nechal jí ublížit a zabít. Zaplatí za bolest, kterou si Clara vytrpěla.

Sledoval, jak se k němu ten mohutný muž přibližuje. Každý krok mu připadal dlouhý jako sama věčnost. Mohl křičet. Mohl se otočit a utíkat. Nebyl by rychlejší. Tomu muži by stačil jeden dva kroky, a dostal by ho. Ale mohl se o to alespoň pokusit. Kdyby Johanna nezradilo vlastní tělo. Kdyby to zatracený tělo začalo poslouchat a kdyby dřevěné nohy, jako vrostlé do udusané podlahy chléva, chtěly začít utíkat.

Sledoval muže, jak stojí pár kroků od něho. Sledoval ruku, která se zdvihla na Johannovu hlavu a svírala při tom špičatou kudlu. Už jen chvilička a bude po všem. A vtom, jako by se v Johannovi něco zlomilo! Jako by povolila stavidla až do této chvíle zamrzlá a nefunkční. Johann zaklonil hlavu a vydal se sebe mocný výkřik.

Bylo to tak snadné. Tak osvobozující. Tak hlasité! Udělal to znovu a pak ještě jednou. A zase. Z jeho hrdla se linul hlasitý vřískot a jeho citlivé uši vnímaly hlasy lidí ze vsi, kteří se po polední pauze vraceli na pole, aby pokosili další zralé klasy. Bylo po všem. Vrata do stodoly se otevřela dokořán a dovnitř se nahrnuli lidé a zaplnili nevelký prostor.

Johann si připadal jako ve snu. Stále stál jako přikovaný, na stejném místě, jako před půl hodinou a křičel a křičel. A při tom vzdáleně vnímal zděšené ženy, jak nachází zkrvavené mrtvé tělo jeho sestry, jak silné paže jejich mužů svírají šíleného vraha a rvou mu z rukou ostrý nástroj. Ten nástroj, který měl i jeho, Johanna, připravit o život. Ale nepřipravil. O život ne.

O život ne…

ČÁST PRVNÍ

Atmosféra houstne

Kukačky v obývacím pokoji právě odbily dvě hodiny odpoledne. Nora, sympatická blondýnka s mírně se rýsujícím těhotenským bříškem, se zvedla z křesla a odložila časopis. Je na čase připravit oběd pro tchána. Vůně zapečených těstovin s uzeným masem se z trouby linula celým bytem už nějakou chvíli. Nora byla zvyklá, že její tchán, zarytý šovinista, který nejraději viděl ženu stát u plotny, vstává po noční směně kolem druhé hodiny. Většinou využívá chvíli, kdy jeho žena přichází z práce, aby poobědvali společně a trochu si popovídali, než se oba začnou věnovat svým koníčkům.

Nora nikdy nepochopila, jak se tihle dva mohli vůbec seznámit. Tak rozdílné osobnosti, bez jakéhokoli společného zájmu? A přece jejich manželství trvalo již více než třicet let. Marie Kalivodová, Nořina tchýně, ředitelka místní základní školy. Byla to energická elegantní dáma, která se dobře vyznala téměř ve všem. Bohužel, někdy se domnívala, že věcem rozumí ještě lépe, než tomu bylo ve skutečnosti. Především Noře dávala najevo, že je mnohem chytřejší, zkušenější a zodpovědnější, a krom toho je také mnohem více „na úrovni“. Marie Kalivodová platila za místní dámu, které nebylo dobré postavit se do cesty. Nora se usmála a naložila na zlatem lemovaný talíř těstoviny s výpečky. Ti dva se k sobě prostě vůbec nehodí. Marie je typická feministka, zatímco její muž Karel je šovinista první třídy. Kupodivu u své manželky si netroufl požadovat teplá jídla a vyprané prádlo. Dokud se k nim nenastěhovala Nora, dělal to její tchán všechno sám. Uklízel, vařil, pral… Jediné, co neudělal, bylo žehlení a pečení cukroví. Nedělala to ani Marie. Za žehlení platila sousedce, která si ráda po večerech takto přivydělala a cukroví, stejně jako buchty a dorty, kupovala v cukrárně.

Nora prostřela pro dva a vykoukla z okna, jestli už je čas prostřít i pro tchyni. Vyhlédla přesně ve chvíli, kdy zmíněná osoba vystupovala na zastávce z trolejbusu. V jedné ruce držela červenou lakovanou kabelku od Gucciho a druhou přidržovala na hlavě lehký bílý klobouk se širokou krempou a červenou stuhou. Dávala při tom dobrý pozor, aby při výstupu neklopýtla a neodřela si značkové lodičky ladící s barvou kabelky. Když se jí i přes všechnu opatrnost mírně zvrtla noha a Marie balancovala, aby neupadla, Nora se tiše uchechtla.

„Bóže můj, kdyby si koupila normální boty, tak by udělala nejlíp. Dá za ty lakovaný křápy skoro tři tisíce a pak si v nich zlomí haksnu,“ ušklíbl se tchán, který mezitím přišel do kuchyně a všiml si Nořina pohledu. Na odpověď nečekal a zasedl ke stolu.

„Kyselý okurky nemáme?“ Upřel na ni zvědavě zrak.

Zase chyba, napadlo Noru, ale už se poslušně skláněla k lednici, aby ten nedostatek zachránila. Přes břicho, které se zdálo den ode dne větší, to šlo špatně.

„Okurky máme, dobrou chuť,“ bouchla se sklenicí na stůl, až voda vyšplouchla ven.

„Nono… Tak jsem snad tolik neřek,“ zašklebil se tchán.

Nora se opřela o dveře špajzu a vyhlédla z okna. Marie stále ještě bojovala s lodičkou, jejíž podpatek se zasekl v mezeře mezi dlažebními kostkami. Nora pozorovala její zápolení, které se naprosto nehodilo k dámě v luxusním krémově bílém kostýmku, a hladila při tom vršek svého těhotného bříška. To se tolik provinila, když s Leonardem otěhotněla? Je jí dvacet pět let! Co je špatného na tom, mít v tomhle věku první dítě? Podle Marie zřejmě všechno.

Nora podle ní udělala největší chybu už v tom, že si vůbec dovolila začít chodit s Leem. Seznámili se na vysoké škole, kde oba studovali jeden obor. Leonardo byl o několik ročníků výš a věnoval se především středověké historii. Na rozdíl od Nory dobře věděl, čeho chce v životě dosáhnout a šel si tvrdě za svým cílem. Nora nastoupila na školu hlavně proto, že nevěděla, kam jinam se přihlásit. Do práce jít nechtěla a s obchodní školou vlastně ani neměla žádné přesné zaměření. Zkoušela se hlásit na několik vysokých škol, ale ani na práva, ani na cestovní ruch se nedostala. Historie byl už vlastně jen takový pokus. Buď to vyjde, nebo půjde pracovat pravděpodobně někam do supermarketu na kasu. A vyšlo to. Nora byla přijata a vstoupila do světa, o kterém se jí ani nesnilo. Už od prvního ročníku do nich přednášející hustili informace o historických pramenech, co v jaké kronice vyčíst, kde najít informaci k tématu, které ji zajímá. Ve skutečnosti ji však lákalo úplně něco jiného. Období nedávno minulé, devatenácté století, se všemi svými tajuplnými stavbami, osobnostmi, dekadentními spisovateli, a především svou ponurostí, které přinášelo. Upjaté, přísné a dlouhé devatenácté století. Přišlo to vlastně již v prvním ročníku, kdy se na seznamu povinné četby ocitly knihy francouzského autora, Phillipa Ariésse. Pro Noru představovaly otevřené dveře do světa smrti, hrobek a hřbitovů. Leonard jen nepochopitelně kroutil hlavou, neboť kamkoli přijeli, Nora se musela jít podívat na hřbitov. A po přečtení Ariéssových Dějin smrti to bylo ještě horší. Pouze skloubila svou vášeň pro smrt a hřbitovy s láskou pro devatenácté století.

Ze zamyšlení ji vytrhlo bouchnutí dveří. Marii se konečně podařilo doskákat po jedné noze až do bytu. Vztekle mrštila zničenou lodičkou do rohu předsíně a nadávala, jak dáma rozhodně nenadává. Karel při tom neopomněl spiklenecky mrknout na Noru, neboť se očividně dobře bavil.

„Jestli si myslíš, že ty tvoje škodolibé pohledy nevidím, tak jsi na omylu!“ Zazněl mu za zády ostrý hlas manželky, až sebou polekaně trhnul.

„Ty už jsi doma, miláčku?“ Tvářil se jako neviňátko. „My jsme si s Norou ani nevšimli, že už ti přijela trolej, viď?“ Mrknul na Noru znovu, ale ta jen rozpačitě pokrčila rameny. Mariin pohled ji nenechával na pochybách, že stačí už jen kapka a vybouchne. A proud jejích vyčítavých slov Nora rozhodně poslouchat nechtěla.

„Prosím tě, nech si ty pitomý připomínky,“ zpražila ho Marie a pleskla o stůl s kloboukem. „Vařila jsi něco?“ Optala se, i když vůně linoucí se bytem jasně informovala, že oběd je připravený. Ovšem Marie ani na odpověď nečekala. Postavila se k pekáči na lince a nakrčila nos. „No, moc ses teda nesnažila…“

„Co proti ní pořád máš? Vždyť vaří špičkově!“ Ozval se nečekaně tchán.

„Co asi tak může být špičkového na flíčkách s uzeným.“ Trhla Marie popuzeně hlavou a začala si rozepínat blejzr.

„No rozhodně vaří líp než ty.“ Rýpnul si Karel a Nora nevěděla, jestli se má stáhnout do bezpečí svého pokoje, nebo Marii servírovat oběd.

„Milej - zlatej, já se nikdy nesnažila tvrdit, že umím vařit. A tys to dobře věděl, když sis mě bral. A myslím, že za tu spoustu let, co jsme spolu, už jsi pochopil, že se o to ani nikdy snažit nebudu. Něco tak podřadného, jako je vaření JÁ dělat rozhodně nehodlám.“ Marie zvedla hlavu ještě výš, než ji nosila běžně a její povýšený výraz měl dát Noře najevo, že Marie je „někdo“, zatímco ona je holka z obyčejné dělnické rodiny a nikdo a nic to nezmění. Ani sňatek s Leonardem.

„Prosím tě, nech si zase ty svoje kecy. Ty holt seš paní důležitá, viď,“ kroutil Karel popuzeně hlavou. „Koukej si nandat oběd a nemel pořád ty svý nesmysly.“

„Já že melu nesmysly?“ Marie se opřela oběma rukama o stůl a zamračila se na Karla, který měl největší zájem prohlížet si její bujné poprsí v luxusním topu s velkým výstřihem.

„A ne snad? Vždyť se na sebe podívej. Hraješ si tady na madam a o co seš lepší než třeba taková Jindřiška od vedle. Nebo Milena, co ti žehlí prádlo. To je něco míň než ty, jenom proto, že ti žehlí spoďáry?“

„Bože můj, Karle, jak jsem si mohla vzít takového primitiva, jako jsi ty?! Samozřejmě, že je mezi námi viditelný rozdíl. A ten rozdíl tkví především v inteligenci! Ale to ty sotva můžeš pochopit,“ mávla pohrdlivě rukou a otočila se na Noru, ať jí nandá oběd.

„Ty holt seš nanynka ubohá, viď?“ Ušklíbl se Karel a natáhl se s talířem k Noře, aby mu ještě přidala.

„To je jediné, na co se zmůžeš?“ Zapíchla do Karla ostrý pohled. „Tak já ti to vysvětlím…“ Usadila se pohodlně na židli a přehodila si nohu přes nohu. „Většina našich sousedů, stejně tak jako ty a tvoji rodiče, patříte mezi dělnickou třídu. To, že právě ty, Karle, máš hotovou maturitu, ostatně dodělanou ve čtyřiceti při práci, to na věci nic nemění. Dříve se takové rodiny řadily mezi nižší třídy. A do té vyšší přirozeně patřila především inteligence. Tedy lidé, kteří měli patřičné vzdělání a pohybovali se v institucích, které měli velký vliv na osvětu a vzdělávání ostatních. Rozumíš tomu?“

„Jo, dokonale.“ Ušklíbl se Karel. „A taky rozumím tomu, že se cítíš pokořená tím, že sis musela vzít primitiva z dělnický rodiny, zatímco tvá maličkost vyrostla hýčkaná bohatstvím a luxusním majetkem v rodině inteligentů. Dovol mi, abych ti připomněl, že ses za mě provdala dobrovolně.“

„O té dobrovolnosti by se dalo také diskutovat,“ dodala Marie kousavě a nabrala si konečně vidličkou těstoviny.

„Vzala sis mě, protože jsi musela! Tak to myslíš?“ Karel pobaveně zdvihl obočí.

„Samozřejmě!“

Karel se rozesmál. „Pak mi dovol, abych ti připomněl, proč sis mě musela vzít! Byla jsi těhotná. A těhotná jsi byla proč?“ Nečekal na odpověď a s jízlivým úsměvem pokračoval. „Protože si mě strašně milovala – aspoň jsi to tehdy tvrdila – a tvá největší starost byla, abychom spolu rychle zmizeli v nějakým pelíšku. A nohy jsi mi roztáhla naprosto dobrovolně!“ Dodal tvrdě a zamířil při tom na Marii ukazováčkem.

„Tohle odmítám poslouchat.“ Vyprskla Marie popuzeně. „Dělá ti dobře, když mě můžeš urážet, viď?“ Cinkala vztekle vidličkou o talíř. „Opět jen dokazuješ, jak jsi ubohý. A navíc, do té postele jsem se nehnala já, ale ty. Nemohl ses dočkat a já hloupá, abych měla od tebe a toho věčného naléhání pokoj, jsem se podvolila. Samozřejmě jsem netušila, že jsi až takový pitomec, že mi hned napoprvé uděláš dítě.“

Nora se nenápadně sunula z kuchyně pryč, ale když už za sebou téměř zavírala dveře do chodby, zastavil ji Mariin hlas.

„Můžeš mi říct, kam jdeš? Noro!“

Znechuceně se vrátila. „Jdu do svého pokoje, nechci vás rušit.“

„Nechceš nás rušit?“ Mariina hádavá nálada nabírala na obrátkách. „Ty jenom nechceš slyšet pravdu. A proč? Protože u vás to nebylo o nic lepší. Dělnická rodina, která dá dítěti sotva nějaké vzdělání. Nechtěj se ohánět tím, že máš vysokou školu. Máš hotového bakaláře, a ještě s odřenýma ušima. Kdyby tě nepomáhal Leo, tak bys neudělala ani to. Ono totiž nestačí jít s módou a myslet si, že když všichni studují, ty půjdeš taky. Ono to chce mít především něco v hlavě, holčičko.“

„Tak dost, Marie. Nezdá se ti, že tohle už přeháníš?“ Zastal se Nory Karel.

„Jak přeháním? Mluvím pravdu. Ostatně proč ty se jí zastáváš? Ať něco řekne sama, ne?“ Obrátila se zpátky k Noře, ale ta už neměla slov. Bojovala se slzami, které se jí tlačily do očí.

„Nic k tomu neřekneš? To se dalo čekat. Mimochodem, dalším důkazem toho, že mám pravdu, je to dítě, které nosíš pod srdcem. Nebo mi chceš tvrdit, že jste to plánovali?“ Zdvihla obočí a propalovala Noru pohledem.

„Ne, to jsme opravdu neplánovali. A opravdu mě mrzí, že se to stalo. Ne kvůli malému, na to se oba těšíme, ale proto, že vám to dalo důvod k tomu se do mě navážet. V životě jsem nepoznala nikoho, kdo by byl takhle zlý.“ Nora poslední slova doslova vyštěkala, mezi vzlyky, které ji ovládly. Nečekala na další Mariin slovní útok. Otočila se a s prásknutím dveří zmizela z kuchyně. Ještě když otáčela klíček ve dveřích jejich pokoje, slyšela z kuchyně Mariin hlas. Naštěstí už nevnímala, co říká. Celým tělem jí otřásaly vzlyky a slzy se jí hrnuly po tvářích.

„Jestli se okamžitě neodstěhujeme, tak se tady zblázním,“ zašeptala a hladila při tom své bříško. Sama nevěděla, jestli mluví k sobě, nebo k nenarozenému miminku. Po chvilce její unavené tělo ovládl sladký spánek a utrápená mysl se zklidnila.

Když bouchly dveře v chodbě, Nora ještě podřimovala. Po dlouhém pláči a každodenním stresu, který v tomto bytě měla, se cítila nesmírně unavená. Chvilku přemýšlela, jestli nemůže mít horečku. Sáhla si na čelo – bylo opravdu horké. Ještě tady onemocní a přijde o miminko. To by své tchýni nikdy neodpustila. Pomalu si sedla na posteli a protáhla se. Bolel ji každý kousek těla a v krku měla úplně sucho. Jenže vejít do kuchyně a udělat si čaj, to se jí vůbec nechtělo. Po tom, co jí dnes Marie řekla? Už by ji nejraději nikdy neviděla.

Cvakla klika, ale dveře jen bouchly a zůstaly zavřené.

„Zlatíčko?“ Ozval se za nimi tázavý hlas Lea, současně s tichým zaklepáním. „Stalo se něco?“

Nora se rychle zvedla a odemkla. Když se s Leem přivítala, rozsvítila malou lampičku nad jejich postelí a posadila se. Motala se jí hlava a šly na ni mdloby.

„Tak povídej, co se tady zase dělo.“ Leonard se posadil trpělivě vedle ní a objal ji konejšivě kolem ramen. Nora se nadechla, aby mohla odvážně Leovi vylíčit Mariin nechutný slovní výlev, ale z hrdla se jí vydral pouze nešťastný vzlyk. Začala znovu plakat, a i když se snažila ovládnout, nebyla k utišení.

„Ale ne, takže to bylo drsný…“ Povzdechl si Leo. Dobře znal oba své rodiče a věděl, že ani jeden z nich nebyl z jejich sňatku nadšený. Otec si pro něj představoval jinou ženu. Obyčejnou holku, která nebude myslet na studium a kariéru a bude stát celé dny v kuchyni, bude mu vyvařovat, péct a kolem sebe bude mít alespoň čtyři děti. Nora podle otce byla příliš vzdělaná a ambiciózní. Matka to měla naopak. U té byla zase vzdělaná málo. Matka nemohla pochopit, jak si mohl právě Leo najít dívku z obyčejné rodiny, která jezdí v létě na chatu a pod stan, místo aby navštěvovala nejkrásnější země světa a studovala jejich kulturu a jazyk. Stejně tak nechápala, proč si Nora jejich společné dítě nenechá raději vzít a nedodělá si magisterský titul. Při tom Nora ještě studium nepřerušila. Pouze zvolnila studijní tempo, neboť jí těhotenství nedělalo příliš dobře a trávila více času doma. Ten čas však věnovala studiu důležitých knih a práci na diplomce.

„Zůstaň tady, dojdu nám udělat čaj do konvice a přinesu nám něco k večeři. Pak ti něco povím, ano?“ Usmál se na ni a pohladil ji po vlasech. Nemá smysl zjišťovat, co jí matka řekla. Musí se především uklidnit. Když Nora přikývla, potichu odešel do kuchyně.

Otec seděl u stolu, sledoval fotbalové utkání na malé televizi a četl si noviny, které se snažil držet nad talířem s večeří.

„Tati, proč si ty noviny nepřečteš až po večeři? Máčíš si je v paštice.“ Kroutil Leo hlavou nad otcovými zlozvyky.

„No na tebe jsem čekal, až přijdeš z práce a začneš mě poučovat, jak se mám chovat.“ Zašklebil se Karel na syna a odložil noviny stranou. „Stačí, že nás tady poučovala odpoledne tvá matka.“

„Jo, všiml jsem si, že je tady nějaká tichá domácnost,“ přitakal Leo a zapnul rychlovarnou konvici. „Co se vlastně stalo?“

„Maminka měla proslov o primitivech a inteligentech...“ Poznamenal Karel sarkasticky a ukousl si chleba s paštikou.

„To se trefovala i do Nory?“

„Jo, odnesli jsme to všichni. Nora taky.“ Otočil se k lednici a vytáhl sklenici s okurkami, které zbyly od oběda. „Podáš mi vidličku?“

Leo se naklonil nad šuplík s příbory a prohlížel si zpytavě otce. „Co jí řekla?“

„Ona ti to Nora neřekla? Hm…“ Vylovil velkou okurku a s chutí se do ní zakousl, až mu kyselý lák stékal po bradě. „Víš co, bylo to sprostý. Vůči Noře rozhodně ano. Já už sem na mámu a její občasný záchvaty zvyklej, ale ta holka za nic nemůže. Vlastně tady funguje perfektně. Takhle tvá matka nikdy v domácnosti nefungovala. Uklízí, pere, vaří. A že vaří dobře, to víš sám. Na to, že je ještě docela mladá…“

„Takže se do ní navážela kvůli vaření?“

„To taky, ale to byla spíš jen záminka, jak rozpoutat slovní přestřelku. A když se do ní Nora nezapojila, tak zaútočila na mě. A pak začala Noře vyčítat rodinu a to malé…“

„Skvělý…“ Ucedil Leo odpověď mezi zuby a zalil čaj v konvici. Za matkou do obýváku se nešel ani podívat. Má toho tak akorát po krk. Ještě že se mu konečně podařilo sehnat byt. Teď jen, aby se Noře líbil. Dochutil čaj medem a citronem, naskládal na podnos večeři, kterou otec připravil i pro ně dva – matku vynechal – a odnesl vše do pokoje k Noře.

„Ták, koukni, taťka nám připravil večeři,“ usmál se na ni, když pokládal podnos na širokou postel. Vlastně to byly dvě válendy, které se spojily dohromady. Dříve na nich spával on a jeho bratr Michal. Ten už se dávno oženil a odstěhoval se svou ženou do malého domku za městem. Michal si na rozdíl od Leonarda vybral lukrativnější povolání. Vystudoval právnickou fakultu a nyní se živí jako právní poradce v jedné rakouské firmě. Sice je skoro pořád mimo Čechy, ale jeho ženě to nevadí. Anna pracuje doma jako překladatelka a zvládá při tom v pohodě i jejich dva malé syny.

Nora se konečně trochu zklidnila. Opřela se pohodlně o pelest a poskládala si kolem sebe pohodlně polštáře. Leo ji něžně přikryl dekou a podal jí chleba namazaný paštikou a ozdobený kolečkem vařeného vajíčka. Podařilo se jí vykouzlit na tváři smutný úsměv a mrkáním odehnala protivnou slzu, která se jí snažila vyklouznout z levého oka.

„Táta mi řekl, co se tady dneska dělo…“ povzdechl si Leo a zakousl se do své večeře. „Už to skončí…“

„Kdy? Víš přece, že tvá matka s tím nepřestane. Snaží se nás rozdělit za každou cenu. Úplně jsem čekala, kdy na mě vyrukuje s testy otcovství.“

„To by si zkusila jen jednou,“ zamračil se Leonard. „Ale skončí to brzy, slibuju.“ Usmál se na ni. „Tedy, pokud budeš ty sama chtít.“

„Pokud já budu chtít? Já chci, ale dokud nenajdeme byt a neodstěhujeme se, tak to nepůjde.“

„No vidíš, a já ten byt už našel.“ Zamrkal na ni a sledoval, jak se jí zorničky rozšiřují překvapením.

„Našel jsi byt? Kdy? A kde?“

„Dostal jsem se k tomu vlastně náhodou. Před několika dny u mě byl nějaký chlapík, že by potřeboval sehnat dokumenty pro realitku, pro kterou pracuje. Prodává byt ve starém čtyřbytovém domě a potřeboval k němu zjistit nějaké rozměry kvůli smlouvám. A já mu je hledal v archivu. Prohodili jsme spolu pár slov a on se mě zeptal, jestli bych o něj neměl zájem. Že je to větší byt ve starém domě, ale že o něj není příliš velký zájem. Hned vedle je totiž hřbitov.“

„Hřbitov? To přežijeme, ne?“ Usmála se šťastně Nora, ale její tvář se rychle znovu zachmuřila. „Jenže, kde vezmeme tolik peněz na byt? Museli bychom si vzít hypotéku, a tu tě nikdo nedá, nemáš přece práci na plný úvazek. Doktorandovi a těhotné studentce bez příjmu nikdo nepůjčí…“

„To sice ne, ale já mám přece něco našetřeno od našich.“

„Dobře, to sice máš, ale za to si dneska žádný byt nekoupíš.“

„Jen tak nějaký byt ne. Ale tenhle ano. Chtějí za něj se všemi poplatky okolo čtyř set tisíc.“

„Cože? Tak málo?“ Nora na něj vykulila modré oči a málem upustila zbytek chleba na deku. Chytila jej v poslední chvíli a nezbylo jí než si olízat z prstů paštiku, kterou se při tom zamazala. „Není to nějaké divné?“

Leonard pokrčil rameny. Divné, nebo ne. To zjistí zítra ráno, kdy mají schůzku s makléřem a půjdou se na byt podívat. Do té doby můžou pouze spekulovat. V každém případě by to znamenalo vysvobození z tohoto bytu hrůzy, kde se Nora jen stresuje a kde všechno co udělá, je po zásluze potrestáno. Podle matky dělá všechno špatně. Alespoň že otec dokáže ocenit některé Nořiny přednosti, přestože je podle něj až příliš vzdělaná. Vlastně byl rád, že se dnes otec Nory zastal.

Továrníkova vila

Leo vystoupil z auta a oběhl ho, aby mohl Noře galantně otevřít dveře. Potrpěl si na takové detaily a Nora si je vyloženě užívala. Líbilo se jí, když chlap v dnešní hnusné době nezapomněl, co se sluší, otevřel jí dveře, políbil ji na ruku. Leonard byl v tomhle výjimečný, proto se do něj také zamilovala.

Dům stál skutečně notný kus od města, téměř už do městské zástavby nezapadal. Nora chvíli nevěděla, jestli se Leo nespletl. Neviděla kolem žádný činžovní dům, ve kterém by měl být jejich byt. Po pravé straně byl starý hřbitov s krásnou kovanou bránou, proti nim hustý les, který snad ani nepropustil světlo, neboť se od něj táhly směrem k nim tmavé nepříjemné stíny a po levé ruce stála vila z konce devatenáctého století. Kolem dokola už byla jen pole a louky a za nimi příjezdová cesta, které vedla od města. Tak kde to vlastně mají bydlet?

Nora pohlédla plaše na Leonarda, ale ten jen pokrčil rameny. Samotného ho zaskočil pohled na vilu. Předával sice makléři desky s archivními záznamy, ale nenapadlo ho, aby do nich nakoukl. Ve skutečnosti na to neměl ani čas. Desky předal makléři okamžitě, jak mu je donesla asistentka z archivu a později už neměl čas se k nim vrátit. Vypadalo to opravdu zvláštně. Tohle skutečně není nájemní dům…

Chytili se za ruce a prošli společně brankou se zeleně natřeným zdobeným plotem. Vedle ní byla i velká kovaná vrata, zavřená a zabezpečená velkým visacím zámkem na tlustém zrezivělém řetězu. Z vysokých kamenných sloupků podél brány na ně hleděli dva lvi. Jednomu chyběla polovina hlavy a ocas, druhému z ocasu zbyla alespoň polovina, ale zase přišel o přední tlapu, kterou ten druhý napřahoval k návštěvníkovi. Oba byli potaženi zeleným mechem a místy černou plísní, která nahlodávala zvětralý kámen a pomalu přispívala k jejich úplnému rozkladu.

Nora se mimoděk otřásla. Cítila vlhkost a tíseň, která ze lvů čišela. Pak ji napadlo, že se nechává až moc ovlivňovat počasím. To totiž od rána soucítilo s její smutnou náladou a obdařilo je zataženou oblohou a občasným deštěm. Konečně se donutila přesunout zrak na průčelí vily. Vstupní dveře chránila stříška z mědi, dnes potažená zeleným povlakem. Kromě hlavního schodiště vedly k masivním dvoukřídlým dveřím i užší schody z každé strany. Nora nechápala, k čemu potřebuje poměrně malá vila trojramenné schodiště, ale vtom už její pozornost upoutal mladý muž nervózně pokašlávající u paty jednoho z nich.

„A, pan Ryant,“ zvolal žoviálně Leo a podával mladíkovi ruku. „Jsem rád, že už jste tady. Chvíli jsme se ženou nevěřili, že tohle je skutečně ten dům, v němž byt prodáváte.“

„Ano, je to trochu neobvyklé místo, přiznávám,“ pokynul s úsměvem muž, když se s oběma přivítal. Nora si ho měřila ostrým pohledem. I když se s nimi vítal, neodložil svou cigaretu, na které se zdál závislý. Jeho dech byl kouřem zcela prosycený, stejně tak jako černé sako, které měl ležérně přehozené přes ramena. U levé nohy se mu kupila hromádka nedopalků, což prozrazovalo, že buď už tady čeká hodně dlouho, nebo je mnohem nervóznější, než se tváří.

Nora s odporem odtáhla svou ruku, a připadala si, jako by ji nestiskl muž, ale kapr před leknutím. Ostatně pan Ryant celý připomínal slizkou leklou rybu. Černé polodlouhé vlasy měl napomádované a ulízané dozadu, při čemž se mu konečky otíraly o límeček košile, který byl kdysi bílý. Zřejmě má vlasy barvené, pomyslela si Nora. Jenže když došla svým kritickým pohledem ke košili zepředu, usoudila, že pán se pouze snaží vypadat jako elegán. Ve skutečnosti to bude pěkné čuně. Košile byla zapraná a pomuchlaná a manžety obou rukávů vypadaly, jako by si do nich jejich majitel utíral nos. Naštěstí dojem vylepšily černé kalhoty s pečlivě vyžehleným pukem a naleštěné černé polobotky, které měl muž na nohou.

„Až skončíte s mou prohlídkou, paní Kalivodová, půjdeme si prohlédnout dům, ano?“ Optal se makléř jízlivě a Noru polil ruměnec. Vůbec si neuvědomila, jak okatě si ho prohlíží. Vydržela Leův káravý pohled a vstoupila do domu.

„Určitě jste překvapení, v jakém domě se má váš budoucí byt nacházet.“ Začal makléř trochu divadelně, sotva vstoupil do nepříliš prostorné chodbičky, kde je čekaly další tři kamenné schůdky a vysoké dvoukřídlé dveře odspoda až nahoru prosklené barevnou secesní vitráží. Přejel pohledem Noru, která překvapením lehce otevřela ústa, a pokračoval dál: „Původně to nebyl nájemní dům, ale vila jednoho majetného továrníka. Po jeho smrti však připadl městu. Za války tu byla vytvořená provizorní nemocnice a krátce po jejím skončení tu město vybudovalo čtyři bytové jednotky a ty začalo pronajímat. Říká se, že ti nájemníci, co tu bydleli a vlastně tři z nich bydlí do dneška, jak později zjistíte, tady leželi jako pacienti. A protože byly jejich domovy zničeny, nechalo je město bydlet tady. Časem si byty odkoupili do osobního vlastnictví.“

„Víte toho docela dost,“ konstatoval Leonard a pokynul makléři, aby pokračoval dál. Ten však zarytě stál před secesními dveřmi, jako by jim bránil v cestě.

„Něco se povídá a něco jsem si přečetl v materiálech, co jste mi zapůjčil.“ Usmál se. „Než vás pustím do haly, chtěl bych vás upozornit. I když je vila poměrně hodně zchátralá, některé části domy jsou poměrně zachovalé a doslova vyráží dech.“

„Myslíte, že nás položí, až vstoupíme na chodbu?“ Optal se pobaveně Leo, ale Nora ho upozornila, že pan makléř je nechce pustit na chodbu, nýbrž do haly. Jako historička devatenáctého století už totiž začínala tušit, že tohle bude mnohem víc než jen obyčejný bytový dům. A ta výjimečnost nebude spočívat jen v jeho výstředním neobarokním zevnějšku a s trochou secese v některých prvcích uvnitř. Cítila šimrání v žaludku. Polkla, ale nervozitu tím nezahnala. Nejraději by toho přechytralého slizouna odstrčila, a prošla si dům sama. Nebylo však třeba. Makléř stiskl mosaznou kliku a otevřel jedno křídlo dveří.

„Vítejte v domě,“ nadzdvihl důležitě obočí a čekal se zájmem na jejich reakci. Když dostal před pár dny od šéfa za úkol, prodat tento byt, měl rázem po náladě. Jeho mzda se odvíjela podle toho, kolik nemovitostí prodá a také za kolik. A byt v téhle barabizně sice stál směšnou částku, ale i přesto si nedovedl představit, kdo by tady chtěl bydlet. Když narazil na mladého úředníka ve stavebním archivu, začal tušit, že by nemuselo být tak složité byt prodat. Ale když teď vidí reakce jeho podivínské ženy, nepochybuje už vůbec. Ta bláznivá ženská tu bude chtít bydlet za každou cenu. A to viděla jen začátek…

Nora s Leonardem prošli masivními futry a ocitli se v rozlehlé hale osvětlené malými světly v podobě petrolejových luceren. Naštěstí do nich byla zavedena elektrika, ale efekt, který vyvolávaly, byl šokující. Hala se rozprostírala v měkkém šeru, pouze kolem lampiček se rozlévaly půlkruhy ostřejšího světla. Po každé straně haly stoupalo do patra masivní mahagonové schodiště, které se nahoře spojovalo do balkonového ochozu opisujícího celý čtvercový prostor. Rozlehlé hale kromě schodiště vévodil také obrovský kamenný krb, umístěný přesně naproti vstupním dveřím. U paty schodiště byly na každé straně menší mahagonové dveře s keramickými štítky se jmény.

„Tady bydlí vaši sousedé. Dva byty jsou tady v přízemí, z každé strany jeden a další dva jsou potom v patře. Ty dveře naproti, hned vedle krbu vedou do sklepa a ty z druhé strany pak na zadní schodiště.“

„A to vede kam?“ Optal se Leonard, ale vysvětlení mu překvapivě podala Nora.

„Vede nahoru na patro, stejně jako tohle.“ Máchla rukou do prostoru směrem ke dvouramennému schodišti.“

„K čemu dvoje schodiště?“ Pohlédl na makléře, ale ten jen pokrčil rameny. „Nevím, prostě je to tak stavěné. Dá se z něj dojít do sklepa, stejně jako na půdu.“

„Samozřejmě,“ přitakala Nora. „Dřív to bylo určitě schodiště pro sloužící, kteří se po něm pohybovali, aniž by rušili panstvo. Přirozeně museli mít přístup všude.“

„Teda, tomu říkám slovo odborníka,“ usmál se Leonard a vlepil jí rychlý polibek na tvář.

„Měla by mě slyšet tvoje matka,“ ušklíbla se Nora a spěchala za makléřem, který už byl v polovině schodiště.

„Prodávaný byt je tady,“ směřoval na pravou stranu. Zastavil se před dvoukřídlými dveřmi mnohem menších rozměrů, než měly veliké vstupní dveře v přízemí. Nora si všimla, že stejně jako na dveřích v přízemí je i tady keramická cedulka. Přes makléřovo rameno přečetla jméno Bergler.

„Tohle je jméno původního majitele. Pán zemřel před devíti měsíci a ukázalo se, že nemá žádné dědice. Byt připadl městu a město se ho snaží prodat.“

Odemkl dveře a pustil je do bytu. „Nečekejte žádné zázraky. Oproti té luxusní hale to v bytě vypadá poměrně jednoduše.“ Ustoupil kousek stranou, a když oba vešli, zase za nimi pečlivě dveře zavřel. Dobře si všiml staré tváře, která zvědavě vykoukla z dveří odnaproti.

Předsíň bytu byla poměrně malá a skutečně jednoduše zařízená. Na tapetované zdi byl upevněn kovaný věšák o čtyřech hácích a pod ním ze stejného kovu malý botník na odkládání obuvi. Vedle věšáku pak viselo velké zrcadlo lemované stejně kovanou ozdobou. Na dřevěné podlaze ležel ušmudlaný koberec, který měl dříve zřejmě pestré barvy. Nyní se slily v jednotnou šedavou barvu, která z jeho dekoru moc neprozrazovala. Z předsíně vedly troje dveře. Jedny do koupelny, jedny na toaletu a třetími se vcházelo do kuchyně. Sociální zařízení si nechal makléř až na konec, nejdřív je provede po bytě. Nechtěl je vyděsit hned na začátku, i když si nebyl jistý, jestli budoucí paní bytu nebude záchod a koupelna fascinovat, zatímco každého druhého vyděsí.

Prostornou kuchyň rozděloval těžký sametový závěs na dvě části. V první stála kuchyňská kredenc zřejmě z poválečných let. Strohý bílý kus nábytku, na kterém nebylo pranic půvabného. V tom měl makléř pravdu. Dva starodávné ušáky a secesní stoleček, které stály dole v hale, měly k této kuchyni na míle daleko. Vedle kredence čněla trubka z kamen omotaná igelitem a nějakým kusem ztrouchnivělého hadru. Pod ním stál plynový sporák. Makléř zachytil Nořin pohled a rychle vysvětlil, že dříve tady bývala kuchyňská kamna na dřevo, ale někdy v sedmdesátých létech se byt pronajímal. Tehdy si sem nájemníci přinesli i plynová kamna na propanbutanovou bombu.

„Myslíš, že budou funkční?“ Zamračila se Nora. Bylo by to ideální. Nemuseli by si je kupovat. Beztak nemají příliš finančních prostředků. Budou rádi, když bude na Leově účtu našetřen dostatek peněz na byt.

„Zkusíme koupit bombu a zapnout je,“ mrknul na ni Leo. Makléř na nic nečekal a roztáhl těžké závěsy. Dovnitř kuchyně začalo pronikat světlo od okna, za to vzduch se zdál naprosto nedýchatelný. Závěsy byly plné stoletého prachu, a čím víc je makléř rozhrnoval, tím více prachových částeček létalo vzduchem.

„A to jsou všechny místnosti vybavené takovým nábytkem?“

Table of Contents

PROLOG – léto 1851

ČÁST PRVNÍ

Atmosféra houstne

Továrníkova vila