ANDREJ MIRO

ŽENY VE VÁŠNI 1

aneb roky bez perel

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Andrej Miro, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídka rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 114. a 93. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88483-96-0 (epub)

ISBN 978-80-88483-97-7 (mobi)

MOTTO:

Všichni jsme z téže látky jako naše sny a náš život je jen ostrov v moři spánku.

Wiliam Shakespeare, BOUŘE

I. HEZOUNEK

„Ten chlapec se nám moc líbí. Teď mi asistentka hlásila, že našla vhodného kandidáta do našeho filmu. Už jsme si zřejmě vybrali. Potřebujeme ho do hlavní role, soudruhu řediteli.“

„Aha. Tak to nás jako školu opravdu těší, soudruhu režisére. Bydlí tady nedaleko. Na Arbesově náměstí.“

„Tak to je dobře, soudruhu řediteli. To bude mít k nám na Barrandov blízko.“

„Pane režisére, pane režisére!“ Asistentka se rozběhla dlouhou školní chodbou ode dveří 6. B ZŠ Preslova na Praze 5 k dvojici mužů, kteří si něco zaujatě povídali.

„Karle, Karle!“

„Ano, Běto? Nekřičte, prosím vás, přes celou chodbu, Alžběto. Jste jak ty děti. Ty taky pořád řvou.“

„Promiňte, soudruhu řediteli. Omlouvám se. Moje osobní asistentka mi něco zřejmě naléhavého chce.“

„Jistě. Tak já vás nebudu rušit. Když budete něco potřebovat, přijďte za mnou do ředitelny. Počkám u sebe, soudruhu Kachyňo. Vyřiďte si to.“

Alžběta se přiřítila ke svému zaměstnavateli jako věrná fena ke svému páníčkovi, kterého už dlouho neviděla.

„Pane režisére, máme ho. To je přesně von. Je roztomilej, krásnej, něžnej, plachej... Dybyste viděl ty jeho voči!“

„Jasně, Běto. Prostě k pomilování.“

„Jak to víte, Karle?“

„Prosím vás, Běto, dyť vás znám jak své boty. Neděláme spolu první týden. Ty vaše afektované výkřiky. Bože, jak mála holka. Samé nadšení a výsledek přinejmenším pofiderní.“

„Ale ne, Karle. Tenhle se vám fakt bude líbit. Hubenej, teda co to říkám... štíhlej, jemnej, prostě úplnej koloušek.“

„Běto, prosím vás, už dost. Pomalu, jo? Třeba má moc velké uši... heleďte, nemůžu do filmu o mrzáčkovi obsadit nějakého libového hezounka. Vždyť víte, o čem ten náš film bude. ´Už zase skáču přes kaluže´ není žádná selanka o rozmazleném městském uplakaném mamánkovi, ale o chlapci ze statku, který dostane obrnu a přestane chodit. Je to o dost hnusné nemoci. A on ji musí porazit. Musí nad ní vyhrát. Alan Marshall nad ní nevyhrál. Tak se pokusil nad ní zvítězit aspoň tak, že o tom napsal román. Dalo mi práci to na kulturním revizním odboru vůbec prosadit, vždyť víte, doba teď zrovna není jednoduchá. Ten Australan to celé pojal jako zázrak. A ten kluk se díky koním, co mají na ranči, z toho nakonec dostane. Takže nepotřebuji žádného měkkotu, ale jednoduchého tichého a paličatého chlapce. Jasné, Bětuško? Tak nešilte.“

„Ale von takovej vopravdu je, Karle. Plachej a...“

„A dost Alžběto. Už dost. Tak pro něj dojděte. Kouknu na něj.“

Běžela chodbou zpátky, k 6. B...

Rychlý klapot jejích střevíčků o dlažbu a rozevláté Alžbětiny vlasy ho přinutily k mírnému úsměvu.

„Je to ´potrhlo´, ale mám ji rád. Je spolehlivá,“ pomyslel si.

Chlapec na ni koukal lehce vyplašeně. Celá třída se skrytě bavila. Někteří spolužáci se bez ostychu dívali, co z toho bude. A třídní děvčátka se uculovala. Byla to pro celou školu dost mimořádná událost. Alžběta kývla na učitelku, ta se shovívavě usmála a Běta spustila:

„Pojď, broučku, ukážu tě soudruhu režisérovi.“

Kachyňa se zamyslel:

„Běto?“

„Ano, pane režisére?“

„Měla jste zase výjimečně pravdu. Toho kluka chci za každou cenu. Takže mi ho připravte. Napište rodičům. Nebo jim zavolejte. Informace odkud je, máte tady na škole. Takže je to jasné. Chci ho vidět za dva měsíce na Barrandově. Ve studiu. Rozumíte, že, Alžběto? Musí se učit roli. Za půl roku, to jest na jaře, pak už točíme. Dneska jste odvedla skvělou práci. Mám z vás radost.“

„A co mám říct rodičům? Co jim případně napsat?“

„Prosím vás, Alžběto, to je snad taky jasné. Že se u nás na Barrandově bude od září učit roli a zvykat si na spoluherce. Musíme je sehrát do konce příštího léta. Pak budeme už naostro točit.“

Kachyňa zvedl ruce nad hlavu a dodal:

„Musím ještě za ředitelem školy. Tak to zařiďte. Sejdeme se u auta. Jo, Bětuško, ještě něco...“

„Co, Karle?“

„Dyť víte, co pořád dokola říkám a co furt platí, a to v každé branži.“

„Co, Karle?“

„Že připraveným štěstí přeje. A my, Bětuško, my připravení budeme!“

II. DVOJITÉ ZNÁSILNĚNÍ

Vracel se domů a celou cestu se usmíval. Vlastně vůbec nevěděl proč. Ale ta slečna od filmu se mu moc líbila. Hezky voněla a měla vlasy samou kudrlinku jako jeho kamarádka Jasmínka, z 5. B. Takové jemné zrzavé vlnky. Dneska neměl velkou školní tašku. Maminka mu ráno dala jen malý batůžek se svačinkou. Byl přelom května a června, a tak se už moc neučilo. To se spíš jezdí s učiteli na výlety a do muzeí. Právě dnes navštívili se soudružkou učitelkou v Parku oddechu a kultury Julia Fučíka planetárium. Měl rád hvězdy a chtěl pochopit, proč jich je na nebi tolik hodně. Přemýšlel o tom hvězdném zážitku a na cestu po chodníku se moc nesoustředil. Ani si nevšiml sovětských tanků, zaparkovaných u sochy Jakuba Arbesa na prosluněném náměstí. Už si na ně nějak za ten rok, co tam stály, zvykl. Staré dveře do činžovního domu byly lehce pootevřené. A tak do nich jen mírně šťouchl loktem a prošel dlouhou potemnělou chodbou a lítačkami se skleněnými vitrážemi, na nichž se skvostně vyjímaly leptané postavy krásných žen, kopie secesních dívek od Alfonse Muchy. Bezděčně je rozevřel a prošel jimi až ke schodišti.

Zarazil se. Na prvních schodech žulového schodiště stál muž. Cizí muž. Všiml si, že se usmívá. Ale ten úsměv byl divný. Blesklo mu hlavou, že podobný záludný úsměv mívala soudružka učitelka Bílková, když ho podezírala, že si při hodině pod lavicí tajně maluje kosočtverce a trojúhelníky nebo že má v láhvi od Becherovky, do které mu maminka dávala čaj, nějaký alkohol.

Toho muže nikdy předtím neviděl. Muž stál na schodišti tak, aby nebylo snadné ho jen tak obejít. Stál tam rozkročený na celou šíří schodů a stále se tak úlisně usmíval. Chlapec se nakonec odhodlal kolem něho nějak proklouznout, ale lekl se, protože muž najednou promluvil:

„Ahoj hošíčku. Kampak jdeš?“

Chlapec sklonil zrak a jeho dlouhé řasy kolem něho na chvíli vytvořily temný neprostupný prales. Stál před tím podivným neznámým mužem a cítil se najednou strašně opuštěně.

„Ale no tak, maličký. Tak se neboj. Řekni, kam jdeš, broučku?“

Zase se tak podivně usmál. Hoch si dodal odvahy a šeptl:

„Domů za bráškou. Je nemocný.“

„Tak za bráškou, hmm. A jakpak se jmenuješ?“

Chlápek se k chlapci naklonil a on ucítil nechutný závan hniloby z jeho velkých neforemných úst.

„Já, já...“

„Noó?"

„Andrej... se menuju.“

„Krásné jméno, miláčku roztomilej. Andrej. Hmm. No tak se mě neboj, Andreji. Teď v poledne sem do baráku moc lidí nechodí, viď?“

Podíval se na něho jiným, náhle velmi nepříjemným tvrdým pohledem. Džungle z dlouhých řas přestala malému hrdinovi fungovat.

Hošík se zachvěl. Tolik chtěl jít po těch schodech domů, ale ten nečekaný okamžik ho zbavil jakéhokoliv pohybu. Pohladil ze zoufalství klíč od bytu, co mu visel na štíhlém krku, aby ho neztratil. Byl docela soběstačný. A o menšího brášku se uměl také postarat... Matka s otcem chodili oba do práce a vraceli se až večer. Musel každé odpoledne o menšího brášku pečovat sám.

Jenže teď stál dole pod schodištěm a zamrzl v postoji krásného, ale ještě nedospělého Davida před odporným zrzavým Goliášem, který mu bránil v cestě. Zrzounův dlouhý podzimní kabát šedé barvy svou nepatřičností v teplém počasí pozdního jara ještě více umocňoval zoufalství a úchylnost celé situace. Chlapec si náhle uvědomil, že nosit dlouhý kabát v tomto čase je nesmysl. On sám měl jen modré tesilové kraťásky a bílou košilku s krátkými rukávky, protože venku bylo teplo. Bylo přece skoro léto. Náhle muž znovu tiše a lascívně promluvil:

„Máš rád mlíčko, broučku?“

Neodpověděl. Rozhodl se nemluvit. Mlčet před tím podivným neznámým cizincem.

„Máš, viď?“ Odmlčel se. A pak dodal: „Nechceš, abych ti do té tvé krásné pusinky vstříknul trochu mlíčka? Jsi tak sladký! Zasloužíš si moje mlíčko.“

Andrej se ani nehnul. Ale začal se třást nepochopitelnou zimnicí a cítil, jak mu jeho jemné zlatavé chloupky na stehnech vstávaly hrůzou do pozoru...

„No tak, maličký,“ šeptl muž a pohladil ho dlaní po kučeravých vlasech.

„Kolik ti je?“

Andrej tvrdošíjně mlčel a poodstoupil od muže o krok dál. Měl v úmyslu se rychle otočit a utéct z domu ven. Zrzoun ho ale chňapl za paži tak silně, až se chlapec bolestí zajíkl.

„No tak, broučku. Noó... Snad mě nechceš opustit. To by od tebe nebylo hezké. Tak kolik ti je? Jedenáct? Dvanáct? Co? No vidíš. To mlíčko potřebuješ, abys´ hezky rostl... Víš co! Dám ti ho. Mám ho tady dole pod kabátem dost. Pojď, půjdem spolu do sklepa a já ti ho sám stříknu do tý tvý rozkošný pusinky.“

Andrej si bezděky uvědomil, že ten chlap je celý rudý vzrušením a snažil se ještě naposledy vytrhnout svou paži z Goliášova sevření. Ale svůj boj pomalu prohrával. Chlap ho popadl za vlasy a za paži, vlekl ho po schodech do sklepa. Pokusil se vykřiknout, ale zrzavý démon mu včas zacpal ústa dlaní. Odvlekl ho k zadní sklepní kóji a přivázal ho za ruce k dřevěným latím silným provazem, který vytáhl z kapsy zimníku. Sklepní žárovka nad nimi vztekle a výhrůžně blikala. Ze sklepních koutů se linula zatuchlina a zápach plísně. Andrej cítil nepříjemnou bolest v útlých pažích pevně přivázaných ke špruslím...

Muž se se zalíbením a rozkoší díval na bezmocného hocha, pak tiše řekl:

„Když budeš hodný, tak tě nezabiju.“

Přistoupil až těsně k němu a jeho velké drsné ruce ho začaly hladit po stehnech. Obrovské špinavé prsty se nezadržitelně blížily k chlapcovu rozkroku. Zrzoun Goliáš si rozepnul volnou levou rukou dlouhý kabát a pravou rukou strhnul chlapci kraťásky dolů na lýtka. Pod kabátem byl nahý. Vložil chlapci ztopořený penis mezi sepnutá stehna a hladil ho dlaněmi po tváři. Ještě několikrát mu vrazil velký pyj do rozkroku, pak poodešel k další kóji a přinesl si odtud starou židli. Postavil ji před Andreje a rychle si na ni stoupnul.

„Otevři pusu, ty hajzliku hezkej. Otevři pusu. No tak! Nastříkám ti do ní to moje hořký mlíčko. Tak votevři tu pusinku, sakra.“

Andrej ale ještě víc a sveřepěji sevřel rty k sobě. Goliáš si začal třít zduřelý penis o Andrejovu tvářičku a zadýchaně úpěl vzrušením.

„Tak tě tím mlíkem postříkám celýho, ty neposlušnej prcku!“

Chytil chlapce hrubými prsty za tvář a nelítostně mu ji zmáčknul. Andrejovi bolestí vyhrkly do očí slzy.

„No vidíš, že tu tlamičku otevřít umíš.“

Klučík sebou prudce trhnul a cuknul hlavou na stranu.

„Tak co je?“

Neznámého násilníka ještě víc vzrušovalo, když se vzpouzel, bránil a nespolupracoval. Přestal se úplně ovládat a cítil, že se blíží okamžik vyvrcholení. Ještě několikrát se mu otřel zduřelým penisem o tvář, vzal jeho hlavu do dlaní a vystříkl husté a teplé sperma dítěti do obličeje. Otřel se o něho ještě několikrát a vítězně zavzdychal rozkoší. Vytáhl zpod kabátu dlouhý ostrý kuchyňský nůž a ostřím ho přiložil Andrejovi na krk.

„Jednou tě podřezu a budu se dívat, jak pomalu krvácíš. Ale jestli někde jen něco cokoli vo tomhle cekneš, najdu si tě a zabiju tě hned. To si pamatuj, ty malej zkurvenej smrade. Dej si na mě pozor. Příště ti ho vrazim až do krku.“

Přistoupil k chlapci, pohladil ho ještě jednou na rozloučenou v rozkroku a odvázal mu z rukou motouzy. Vstrčil si je do vnitřní kapsy kabátu a zapnul na něm důsledně všechny knoflíky. Podíval se na zmučeného a rezignovaného Andreje.

„Neboj. Zase brzo přijdu. Na tebe se zapomenout nedá.“

Otočil se a v mžiku zmizel pryč ze sklepa.

Odevzdaně svěsil ruce podél těla, zvedl ze špinavé sklepní podlahy kraťásky, pomalu si je natáhl na tělo a unaveně se opřel o oprýskanou sklepní zeď. Žárovka se opět hekticky rozblikala. Cítil se poníženě a provinile. Věděl, že své sebestředné matce nic říci nemůže, protože ta ho milovala natolik, že by kvůli tomu povraždila půlku mužského Smíchova. A otci, který se zajímal převážně jen o svou práci, také ne. Byl mu celkem lhostejný a nic by z toho nechápal.

Vystoupal pomalu ze sklepa. Potřeboval se nadechnout. Znovu dýchat. Potřeboval čistý vzduch. Vyšel ven před činžák a nadechl se. Podíval se na sochu Jakuba Arbesa a rozhlédl se kolem. Všude viděl vojenské vozy a tanky.

„Asi taky znásilnění,“ pomyslel si a vrátil se do domu. Schodiště zůstalo volné. Žádný chlap tam už nestál. Stoupal opatrně k bytu, aby se postaral o svého mladšího brášku. Měl rýmu, a tak zůstal doma.

III. ARISTOKRATKA

Vstoupila do Andrejova pokoje a vztekle práskla dveřmi.

„Co děláš?“

„Dělám... dělám domácí úkol z matematiky, maminko.“

„No dobře. Tak toho teď nech! A poslouchej, jo? Dobře mě poslouchej. Ty kurvy komunistický, rozumíš, ty bolševický svině úřední z byťáku, z OPBH, z toho jejich zasranýho MNV, nám nepřikleply ten druhej byt tady na patře, ve kterým bydlela ta líná a sprostá čůza. Rozumíš. Ta Lenošková. Vona se vodstěhuje a voni nic... Dala sem žádost a voni řekli, si představ, voni řekli, že máme místa dost. Že nám v tom jejich zasraným činžáku dva pokoje, kuchyň a hajzl, stačej. Chápeš to? Nám! Čtyřčlenný rodině! A ani výtah tady není. Do čtvrtýho patra musíme po svejch! Víš, jak mě kolikrát bolej ruce a nohy, když du s těžkejma nákupama unavená z práce. Chápeš to?! Svině jedny!“

Matka se zlostí zajíkala. Sedla si na židli vedle syna a zařvala na celý byt:

„Já sem aristokratka, rozumíš! A tenhle plebs, tahle chátra mi bude určovat, jak a v čem já budu žít! Víš, co je to ´aristokratka´?“ Poposedla si blíž k Andrejovu stolu.

„Co mlčíš, nóo? Tak víš, co to je? Aristokratka?!“

„Nevím, maminko.“

Andrej plaše sklopil oči a kolem posmutnělé tváře se rozprostřel ochranný prales z jeho dlouhých řas.

„Šlechtična, chápeš? Šlechtična!“

„Ano, maminko.“

„Nic nechápeš! Já jsem někdo! Rozumíš? A voni? Voni?! Sprostý bolševický hovada. Primitivové!“

Nervózně a plačtivě se odmlčela. Po chvíli vzala jen tak mimochodem do ruky chlapcovo školní pero a ukázala jím na něho.

„Teď poslouchej, ať si to navždycky pamatuješ, co ti teď řeknu. Tvoje bába mě počala ve Vídni. Chápeš? Ve Vídni! V hlavním městě celý Evropy. A víš, s kým mě měla? Víš to?!“

„Ano, maminko. Už jsi mi to říkala.“

Chtěl pokračovat v řešení úkolu, ale matka držela jeho školní pero pevně v prstech a mířila jím do jeho obličeje.

„Nic nevíš! Nedělej, že to víš, když nevíš!“

„Ano, maminko.“

Chlapec se snažil, aby řasy ještě zhoustly a on už nebyl vůbec vidět. Roztřásl se strachem.

„Na mě se dívej, když s tebou mluvim. Na mě, jasný?“

„Ano, maminko.“

„Víš, co ty pro mě seš? Italskej šlechtic! Potomek velkýho nevohroženýho Otávia Pikolomína! Toho lotra, co v Chebu propích samotnýho Valštejna! Chápeš to!?“ Zuřivě zakroutila očima a praštila psacím perem o stůl.

„Ne, maminko.“

„No to je jasný, že to nechápeš! Protože seš blbej a jednoduchej po tom tvým úžasným tatínkovi. Seš celej von! Že sem si ho brala! Takovýho idiota! Takovou spodinu! Chudýho haličskýho Žida z Karpat. Seš blbej a nechápavej po něm. A taky se po něm blbě menuješ.“

Matka Marie se naklonila nad Andrejův matematický sešit.

„No prosim! 3 x 3 se rovná 6? No ty si se zbláznil?! V jedenácti letech nevíš, kolik je 3 x 3? To snad není pravda!“

Marie zuřila jako řecká bohyně Venuše, když zjistila, že Hermes chce být jen pošťákem. Náhle uchopila chlapcův matematický sešit do pravé ruky a praštila jím prudce Andreje do tváře.

„To celý přepíšeš, jasný? Je ti to jasný? Ten tvůj táta je dvojitej inženýr a ty? Neumíš spočítat tak jednoduchej příklad správně?“

Znovu se rozmáchla a udeřila ho do hlavy.

„Dvojitej inženýr a dvojitej kripl. Hnusnej haličskej chachar. A ty? Seš celej po něm. Blbý vychrtlý žídě!”

Práskla sešitem o stůl a psací pero spadlo Andrejovi k nohám.

„Zvedni to pero! Ti řikam. Zvedni ho!“

„Ano, maminko, zvednu.“

Naklonil se pomalu pod stůl.

„No to je rychlost! Seš pomalej a nechápavej. Zpomalenej až hrůza. Taky po něm! Co z toho mám, že má dva tituly? Co? Hovno akorát! Děvkař jeden. Určitě mi zahejbá s nějakou bolševickou flundrou z toho jejich kanclu. Já jsem ARISTOKRATKA, rozumíš? To von nepochopil. A ty už vůbec ne.“

„Ano, maminko.“

„Ano maminko... ano, maminko, to je jediný, co umíš. Koukni se na sebe! Po mně máš jen ty voči a ty řasy. A jinak? Seš k ničemu. Nepoved ses mi!!!“

Zacloumala sebou na židli a podívala se na zhrouceného a tiše plačícího syna pohledem přísnějším než bohyně Ištar na svého manžela Dimudziho.

„Tak teď brečíš, co? Vem si příklad ze svýho mladšího brášky. Už v šesti letech ví, kolik je 6 x 6. Ten se mi poved! Ty ne. Je sice nemocnej, ale chytrej. Na rozdíl vod tebe.“

Andrej zvedl k matce uplakanou tvář.

„Ano, maminko. Já vím. Má tu elipsii...“

„Co to žvaníš! Epilepsii má. Néé elipsii. Takže se vo něj starat musíš! Seš starší, tak musíš, jasný?!“

„Ano, maminko.“

Marie stála nad ním přísně rozkročená. Chvíli ho pozorovala, jak se trápí...

„Máš mě rád, Andreji?“

„Mám, maminko.“

„Tak poď ke mně. Vobejmu tě.“

Andrej vstal a přitiskl se vroucně k matčinu tělu. Chvíli bylo ticho jako v hrobě a pak uslyšel zklidněný šeptavý maminčin hlas:

„Víš, já tě strašně miluju. Strašně... Nesmíš bejt po tátovi. To mi nesmíš dělat. Musíš bejt aristokrat, italskej šlechtic, jako sem já...“

Tiskla svého syna na prsa a hladila ho po kudrnatých vláskách. V očích se jí leskl celý Apeninský poloostrov i s italským mořem slz, které právě vyplakávala na křehká Andrejova ramínka...

IV. VOŇAVÉ POLŠTÁŘE

Věděl jsem, kde to je. Takový běžný činžák na Smíchově. Nedaleko toho, kde jsem bydlel já. Od toho mého na Arbesově náměstí do Preslovy ulice to bylo kousek. Gymnázium Na Zatlance, kam jsme jako studenti všichni chodili, to bylo jen o trochu dál. Smyčkou přes park kolem kostela sv. Václava a k Andělu. A do vršku u Mrázovky.

Všichni jsme do školy chodili poctivě. Někdo míň kvůli nemocem, někdo víc, protože měl přísnější rodiče nebo prostě chtěl. A někdo skoro vůbec ne...

Stála před tím činžákem a rozmýšlela se. Kolem ní po chodníku proudily děti do základní školy, která čněla naproti. Věděla, že to, co teď udělá, bude špatně. Ale ta touha udělat to, byla silnější než její vůle jít taky do školy. Ta touha šla zevnitř. Z hloubi jejího nezvladatelného chtíče, o kterém ještě vědomě příliš nevěděla. Z hlubin jejího těla i duše, které dirigovaly její nezralé a nejasné libido jako rozbouřené moře nějakou ještě nehotovou pirátskou loď.

Popocházela po chodníku před tím činžákem sem a tam a kousala se do jemných rtů. Strašně se sama sebe bála a zároveň cítila, že nemůže udělat nic jiného. Křehké vlásky rozpuštěné až na ramena, nezkrocené a nespoutané v culíku nebo copánku, jí svobodně povlávaly kolem skrání. Pihy v něžné subtilní tvářičce si nervozitou vyměňovaly na líčkách místo a pobíhaly roztěkaně ke kořenu malého nosu a zpátky k malé bradě s ďolíčkem. Bály se z toho ještě dětského ksichtíčku zdrhnout.

Příslušník pomocné stráže Veřejné bezpečnosti, který s červenou páskou na uniformě hlídal místní přechod pro školou povinné děti a řídil v ulici dopravu, si jí brzy všiml. Líbila se mu. Křehulka s dlouhými hnědými vlásky, štíhlá a vyplašená. Nervózně těkající kolem obrubníku a zjevně nikam nemířící. Ano, byla hezoučká a roztěkaná. Pozoroval ji ve chvílích, kdy po přechodu žádné děcko nepřecházelo.

„Kruci, kruci. Kotě zmatený. Kolik by jí tak mohlo být?“ brumlal si potichu sám pro sebe a držel se pravou rukou obušku, který mu visel za opaskem s červeným znakem PS VB.

„Stála by za hřích, ale tohle štěně je ještě určitě pod zákonem. Hmm... Holčička jedna... šestnáct, sedmnáct? Co takhle se jí na něco zeptat? Proč třeba tady tak bloumá? Určitě chodí do nějaký školy, jako tady tyhlety prckové... Hmmm... Moh bych ji pozvat třeba do Smaženky k Andělu, nebo někam, kde by se jí líbilo. Mohla by mi tam říct, co je zač...“

Otočil se zpátky od přechodu na chodník. Nebyla tam...

Ležela na velkém voňavém polštáři. Do bytu své kamarádky Mileny, která chodila do stejného ročníku jako ona, se dostala díky tomu, že důvěra její kámošky vůči ní byla bezmezná. Měla od ní tajně zhotovené klíče od domovních i bytových dveří, kde žila jen se svou maminkou. Věděla, že učenlivá a ambiciózní kamarádka je už dávno ve škole. Nechápala, proč to dělá, ale nebylo to poprvé. Místo toho, aby tam chodila, jak se od ní očekávalo, častokrát se rozhodla, že jen kvůli její trapné přítomnosti ve školních škamnech, raději zaparkuje u Mileny v posteli. Milena byla krásná. Věděla to i ona, nejen celá třída. Chlapci z vyšších ročníků o tom věděli nejvíc. Krásná prsa, husté dlouhé nazlátlé vlasy samá lokna a dokonalá postava pod neuvěřitelně rafinovanými sukněmi a jemnými košilkami je dostávaly do varu. Jenže na rozdíl od těch chlapeckých pubescentních machříků Zuzana věděla, kde a v čem je skryta její nesilnější erotická krása a největší přitažlivost. Ona sama ovšem netušila, jak na to přišla. Rozum jí to neřekl. Promluvilo něco v ní. Tam uvnitř. Hlouběji. Tam uvnitř ní byla ta Milenina vůně zaseklá. Vůně dlouhých hustých vlasů, plochého bříška, vůně jejích velkých prsou. Vůně Milenina lůna... Měla čich jako pes. Jako fenka, co zešílela z pachových stop krásné kamarádky. Všechny ty vůně cítila na společných procházkách ve Stromovce nebo v Petřínských sadech. Voněla jí k zbláznění. Fatálně. Smrtelně a nekonečně. Zápasila s tím, snažila se těm příjemným pachům vyhýbat, jak jen mohla, ale nakonec vždy podlehla.

Položila se do Mileniných peřin a chvíli v nich jen tak ležela a nehýbala se. Cítila její příjemné pižmo. Ponořila tvář do hlubokého polštáře a otírala o něj tvářičku. Pak to ale už nevydržela. Vysvlékla se donaha. Odhodila ošoupané džíny na perský koberec i se spodními bílými krajkovými kalhotkami. Vyhrnula si blůzku, a nakonec ji celou přetáhla přes hlavu. Dalo to práci. Jemné a husté vlásky se jí zapletly na chvíli do knoflíčků. Najednou byla nahá. Úplně nahá. Jen stříbrný řetízek, který jí z krku visel, zvýrazňoval půvab drobných ňader. Vlezla si zpátky do peřin. Zachumlala se. A převalovala se v těch vůních jako drobounké dítě v měkké pěně mořských vln.

A pak to přišlo jako zpětný příboj, jako náraz mořského přílivu na písčitou pláž. Muselo to přijít. Ucítila obrovskou vlnu vzrušení po celém svém subtilním těle. Už to nezvládala. Odkopala se prudce a náruživě. Peřina sletěla na koberec ke kalhotkám. Vjela si dlouhými prstíky mezi stehna do rozkroku. Zaúpěla silnou rozkoší. Zahryzla se do cípu polštáře, aby nemohla křičet. Druhou rukou si hladila ňadra. Trochu se bála, že když přestane ten polštář kousat, bude hlasitě křičet a sténat. Ale v bytě ani ve vedlejších bytech určitě nikdo nebyl. Všichni někde byli. V práci. Ve školách. A Milenina maminka odjela na chatu k Berounce a ona to od Mileny věděla. Zrychlovala pohyby prstů na vzrušivých místech svého těla, a nakonec začala sténat rozkoší. Jako to nejhříšnější dítě na světě. Vykřikla naposledy, a pak jen prudce oddychovala. Zabořila se znovu tváří do polštáře. Vůbec nechápala, co se s ní stalo. Ale bylo jí strašně dobře... Usnula jako mimino, co se vydatně napilo z mámina prsu...

Když se pomalu probouzela, stála nad ní Milena. Usmívala se ni. Tiše řekla:

„Zuzi? Je ti dobře?“

Hodila na ni peřinu, kterou právě zvedla ze země.

„Je. Mohla bys´ si lehnout ke mně?“

„Nemohla, Zuziku.“

„A proč?“

„Protože si úplně nahá...“

V. LÁSKA BEZ PEREL

„Strašně jsem ho chtěla. Hodně. Toužila jsem po něm.

Šrámy z kůže

utuhlé jak uže

nemůže ne.

Pokořen nejhůře,

otec syna nezmůže.

Ztopořený úd

zduřelý pizdně pyj

už nemůže, ne!

Utuhlý jak uže.

Usně usnou...

Mrchu hnusnou

ejakulátem z růže

zprznit teď,

snad i může.

Análem ven

mokvavá kůže

aseptický hlen

zmršené mrchy sten.

A on mi na to řek: