Victoria Kanakaredes

ÚSVIT NOCI

Edice PETUNKY

Huntířov, 2024

© Victoria Kanakaredes, 2024

Vydalo v roce 2024 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 117. a 94. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88672-00-5 (epub)

ISBN 978-80-88672-01-2 (mobi)

Prolog

„Svět se nám zdá být jednotvárný. Život v něm je jistotou, s níž můžeme počítat právě tak jako s rozbřeskem, kdy nám hřejivé paprsky slunce každé ráno zvídavě nahlížejí do oken našich ložnic, aby nám daly na vědomí, že nový den každého z nás opět započal. Je to jediná jistota, kterou můžeme považovat za skutečný počátek rovnice zvané život. Rovnice, která však nezahrnuje proměnné, jež výsledek této rovnice mohou zcela změnit. Nikdo z nás šmátrajíc rukou rozespalé mysli po protivně pípajícím budíku, dávajíc si svou ranní sprchu nebo první šálek ranní kávy, ve skutečnosti netuší, zdali se večer do svého domova skutečně vrátí. Nový den představuje pro většinu z nás jen další kolorit nutných úkonů a povinností, které jsme si uvykli vykonávat téměř s precizností dobře namazaných strojů. A to alespoň do chvíle, kdy se vrátíme do svých soukromých království přezdívaných domov. Právě ony proměnné jsou však těmi, které jako neviditelný a neoblomný soudce určí, jestliže právě tento nový den pro nás nepřipraví neočekávanou a zásadní změnu. Změnu, která může naše jistoty rozmetat jediným pohybem své ruky jako domeček z karet, nebo naopak těmto jistotám ještě více dovolí pevněji zapustit své kořeny. Pro některé z nás mohou tyto změny znamenat nalezení či ztracení lásky, získání nového místa nebo výpověď z práce, kde jsme strávili celá léta našich životů. Vítězství a prohry každého dne, které se sčítají a odečítají v rovnici, na jejímž konci namísto výsledku nalezneme počátek něčeho nového, nebo také vlastní smrt. Každé naše zdánlivě bezvýznamné rozhodnutí nás přibližuje výsledku této rovnice života. Jak prostým se to vše zdá být. Tak snadné a srozumitelné, že se většina z nás již dávno odnaučila řídit se vlastními instinkty a vrozenou intuicí. Jakýkoli náhlý zásah do našich životů, ať jej už nazýváme náhodou či osudem, je pro nás pak o to více překvapující a mnohdy zdrcující. Zvláště, byl-li neočekáván. Chtělo by se říci, že jde o dílo vyšší moci, která se rozhodla roztříštit námi tak pečlivě leštěné a udržované zrcadlo vlastního bytí na tisíce drobných střípků. Pravdou však je, že mnohé z těchto dobře mířených ran do našich životů nepřináší náhlý rozmar náhody ani osudu. Až neskrývaně častokrát patří jejich hroty šípům, jež byly vyslány na svou cestu v dávné minulosti. Nemilosrdně si razíc cestu svým tichým letem po celé věky, aby nás zasáhly v tu nejneočekávanější chvíli našeho života. Nevyhnutelný následek příčiny, o níž jsme neměli ani to nejmenší tušení. Následek, který v některých případech zcela nezmění jen náš názor na svět, o kterém jsme si mysleli, že jej tak dobře známe. A nepřijmeme-li skutečnost, že na otázky naší budoucnosti se nachází odpovědi v naší minulosti, mohou strhnout naše životy do víru událostí, ve kterých jistota neznamená nic. Kde východ slunce může předznamenávat konec dne. Stejně jako nadcházející noc jeho počátek. Všem, co jsme znali, čemu jsme věřili, všechny naše sny a touhy zmizí s posledními paprsky slunce. A vše, co budeme poznávat, čemu budeme věřit, o čem budeme snít a po čem toužit, se objeví až s úsvitem noci.“

Ellena Rosalie Vernisson

Kapitola první: Ellena

„Tak,“ vztáhla ke mně na rozloučenou svou vždy tak teplou ruku doktorka Greenová. „Pevně věřím, že pro příště se již setkáme na mnohem příjemnějším místě, Elleno.“

„Už žádné nemocniční kafe,“ zapíchla jsem do prostoru mezi námi vztyčený ukazováček své ruky vzdalující se z přátelského sevření její dlaně. A obě jsme se srdečně rozesmály. „Čtyřikrát do roka by to myslím mohlo stačit.“

„Obávám se, že to nezáleží na mne.“ V jejích očích se objevil stín pochyb, který jsem v nich zahlédla už při našem prvním nedobrovolném setkání. Typický zvuk sirény ambulance, jedoucí po silnici kdesi pod prosklenou chodbou ve výšce druhého podlaží oddělující jedno křídlo nemocnice Los Angeles memorial od dalšího, kde jsme právě stály, znovu probral k životu mé vzpomínky na předvečer Vánoc loňského roku. Řítící se ulicemi města andělů se zcela neandělsky řvoucí sirénou a vrhajíc přitom na své okolí jasně červené a žluté odlesky svých přerušovaně blikajících výstražných světel, blížila se ke svému cíli. Palčivé křeče, které drtily mé tělo ve svém sadistickém sevření jako středověký mučitel, mi však bránily vnímat vše, co se kolem mne odehrávalo. Od toho dne jsem vždy s dokonalou přesností dokázala určit, kdy se blížil další záchvat choroby, se kterou jsem zamotala hlavy nejen vyhlášeným lékařům v této malé pýše velkého Los Angels, ale také profesorům Kalifornské univerzity, na níž jsem letos začala studovat. Zatímco první útok mé podivuhodné nemoci mne zaskočil u příprav vánoční výzdoby v našem malém domku na jižním předměstí města, další dva následující si mne našly už na univerzitě. Pohled na spolužačku svíjející se a skučící jako trpící pes rozdělil mé nové spolužáky na několik táborů ještě dříve, nežli jsme se vůbec mohli lépe poznat. Pro jedny jsem se tak stala ubohou chudinkou. Pro druhé vypočítavou potvorou. Pouze Jane Whiteová zůstala pro mne tím, koho bych snad mohla nazývat svou přítelkyní. Bylo zřejmé, že ještě dlouho budu děkovat Bohu za to, že se před dvěma měsíci rozhodla ono středeční odpoledne dát přednost schůzce se svým tehdejším přítelem než letnímu výprodeji v obchodním domě jen několik ulic od mého domu. Právě tehdy se ohnivé zuby mučivé bolesti zaryly do mého těla naposled. Poprvé však bez varování. Už jsem se naučila rozpoznat blížící se příznaky. Nebo jsem si to alespoň do onoho dne myslela. Její náhlý a nečekaný útok byl tím nejsilnějším, jaký jsem doposud byla nucena protrpět. Bohužel, právě tehdy jsem seděla za volantem svého postaršího Chrysleru, kterému však jeho kanárková barva ubírala vzhledem pěkných pár let z jeho plechového života. Světla na křižovatce před obchodním domem se pro mne stala na několik vteřin stejně rozmazanou šmouhou, jako okolní svět. Cosi jako nahoře či dole pro mne ztratil význam v okamžiku, kdy se do pravých předních dveří Kanárka zanořila s ohlušujícím třeskotem dodávka stavební firmy. Skla bočních okének dveří se rozlétla všemi směry. Některé z úlomků při své vzdušné cestě nechaly na mé pravé tváři krvácející šrámy, jež se pozvolna hojily. Právě tak jako mé zhmožděné krční obratle, jizva po dvanácti stezích - nyní dokonale ukrytá mezi vlasy nad levým spánkem, který se až příliš důvěrně seznámil se středovým sloupkem dveří v okamžiku havárie A tak jako zlomené zápěstí levé ruky, které se kdo ví jak vzpříčilo v prostoru volantu. Přes všechnu bolest a šok, které se záhy dostavily, bylo tím, co dokázalo zmírnit svalové křeče zmítající mým tělem pach mé vlastní krve, vnímaným s každým dalším nádechem silněji.

Ačkoli jsem měla v úmyslu bránit se rozhodnutí okresního soudce, jež rozhodl o mém zákazu řízení do doby než bude stanovena přesná diagnóza a následná léčba mé choroby, když mi Jane ukázala snímek Kanárka, který po střetu s dodávkou připomínal více zmuchlanou plechovku oranžády než auto, jakékoli myšlenky na hájení svého práva dále řídit jsem se okamžitě vzdala.

Nyní, o dva měsíce později, jsem počtvrté během posledního roku opouštěla nemocnici Los Angeles memorial jako zázrakem živá a zdravá. I když slovo ‚zdravá‘ v mém případě znělo poněkud rozporuplně a ve své podstatě zcela pateticky. Přes celou řadu myslitelných testů, jimiž jsem si byla nucena projít, žádný z nich nedokázal nalézt v mém těle ani stopy po čemkoli, co by mohlo alespoň náznakem vysvětlit obludné svalové křeče, které postihovaly každý centimetr mého těla někdy i na celé hodiny. Nebo alespoň do chvíle, než mi některý z lékařů vpíchnul injekci s uvolňující a zároveň zklidňující látkou. Tíha z mých prsou a žaludku se vytrácela stejně tak pozvolna jako tisíce neexistujících ohnivých mravenců zpod mé kůže, jak přicházel pod vlivem léků spánek. S vědomím vlastní bezmocnosti jsem se zmohla pouze na hořký úsměv, když se tlustými okenními tabulemi tlumený jekot ambulance od nás vzdaloval kamsi do centra města.

„Jsou čím dál častější,“ pravila jsem odevzdaným hlasem. „Mezi prvním a druhým uběhlo pět měsíců. Od druhého ke třetímu jen tři. A ten poslední -“, pomalu a dlouze jsem nosem nasála klimatizovaný nemocniční vzduch. „Jen tři týdny, paní doktorko.“

„Možná se jen více přepínáte, Elleno.“ Dotkla se povzbudivě prsty mého ramene. „Čím více na vás nemoc doléhá, tím více se sama sobě snažíte dokázat, že zvládnete totéž, co před ní. Unavujete se. A tím jí vlastně hrajete do karet.“

„Říkáte to tak jistě, jako kdybyste měla alespoň tušení, co ty záchvaty způsobuje.“

Štiplavý tón mého hlasu zřejmě způsobil, že její ruka sklouzla z mé paže až do úkrytu kapsy jejího zářivě bílého tříčtvrtečního pláště, pod nímž se ukrýval volný a jednoduchý tmavomodrý lékařský komplet. Kalhoty se šňůrkou v pase a triko s krátkým rukávem.

„Máme k dispozici moderní postupy a špičkové vybavení. Ale i přesto jsme také pouze lidé, Elleno. Kdybyste alespoň přistoupila na možnost, kterou jsem vám navrhovala.“

„Baltimore?“

„Ano,“ téměř neznatelně přikývla. „Jedno z oddělení tamní nemocnice se specializuje na podobná onemocnění a já jsem přesvědčena...“

„Podobná onemocnění?“ Jízlivě jsem zopakovala slova, jež před malou chvílí sama vyřkla. „Za poslední rok jsem tu strávila téměř čtyři měsíce v kuse, paní doktorko. Nechala vás dělat cokoli, jen abyste přišli na to, co se to se mnou děje. Ještě dnes ráno jsem si od vás vyslechla, jak vás samotnou mrzí, že jste doposud nezjistili, co ty záchvaty způsobuje. A teď zde hovoříte o podobných onemocněních. Nikdo z vás vlastně neví, co se to v tomhle zatraceném těle děje a proč. Takže mi prosím vás řekněte - proč bych měla jezdit na východní pobřeží? Proč se mám upírat k další falešné naději? Zvláště teď, když má pojišťovna odmítá hradit další vyšetření?“

„Elleno,“ znovu ke mně natáhla svou ruku. Tentokrát jsem instinktivně ustoupila o krok dozadu tak, aby se mne nemohla dotknout.

„Ne, paní doktorko. Myslím, že věci necháme tak, jak jsou. Konečně, vy sama říkáte, že lékaři odvedou jen polovinu práce. Tu druhou musím dokázat pacient sám. Vy jste dělali, co umíte. A teď nechte zase mě, abych dokončila tu druhou část.“ Pohlédla jsem ji zpříma do očí, nežli jsem dodala klidným a pevným hlasem: „Sama.“

„Nemyslíte tím snad, že se vzdáte bez dalšího boje?“ Vyslala ke mně spolu s otázkou neméně tázavý pohled.

„Možná jsem už jen unavená a chtěla bych opět začít normálně žít. Alespoň, pokud to bude jen trochu možné.“

„Takže?“

„Sbohem, doktorko Greenová.“

„Obávám se, že spíše na shledanou, Elleno.“

Její poslední slova pouze prolétla kolem mých uší jako závan větru. Nepronikla však jimi až do mé mysli. Odmítala jsem přijmout vidinu dalších desítek vyšetření a nepočítaně měsíců strávených z mého života v nemocničním pokoji. Rozhodným krokem jsem kráčela chodbou do haly s výtahy. Nastoupila do prvního, který na patře zastavil, aniž bych stiskla příslušné tlačítko na hladkém, chladném, kovovém panelu.

„Jedete také pod zem?“ otázal se mě příjemně hluboký mužský hlas. Když jsem se ohlédla, spatřila jsem jeden z nejkrásnějších úsměvů na tváři mladého muže, která by mohla zdobit titulní obálky mnoha módních časopisů.

„To doufám ještě ne,“ odpověděla jsem tichým hlasem, jakmile má snaha přimět koutky úst k opětování jeho úsměvu selhala.

„Promiňte. Velmi se vám omlouvám. Tak jsem to nemyslel.“ Patrně si uvědomil, jak jeho otázka vyzněla v křídle této budovy.

„Nemusíte se omlouvat. Tuším, že jste tím měl na mysli podzemní garáže.“

„Přesně tak, slečno.“

„Bohužel ne. Jen do přízemí. Nějaký čas si budu muset vystačit s taxíkem.“

S tichým cinknutím se dveře výtahu uzavřely a kabina začala pozvolna klesat dolů. A ačkoli mou mysl zaměstnával bezpočet otázek vztahujících se k vlastnímu životu, přesto jsem na sobě cítila jeho pohled. Ne takový, který poměrně běžně vnímá každá žena v podobné situaci. Civějící, zkoumavý, obdivný nebo zkrátka protivný. Téměř jako kdyby se nedíval na mne, ale přímo do mého nitra. Dříve nežli jsem na něj opět pohlédla, předešel mě slovy, která jsem přesně v tu chvíli potřebovala slyšet.

„Medicína je možná mocná, ale nerozumí všemu. Mnoho našich trápení pochází z vlastní duše. A někdy dokonce z vlastní krve.“

Konečně jsem se přiměla k opatrnému úsměvu.

„To máte naprostou pravdu, pane...“

„Odpusťte. Michael Gray,“ pronesl, zatímco mi uvolněně nabídl svou ruku.

„Ellena Huntová.“ Vyšla jsem svou dlaní naproti té jeho.

Namísto obyčejného podání ruky však vzal mou dlaň jemně do své. A já ohromeně přihlížela tomu, jak ji přizvedá ke svým plným, hebkým rtům, aby se jimi velmi zlehka a s noblesou letmo dotkl hřbetu mé ruky. Ten prchavý okamžik netrval déle nežli mrknutí oka. Přesto zapůsobil jako kouzlo. Jako kdyby mělo tu moc vyhnat z mé mysli všechny obavy a pochybnosti. I kdybych chtěla, nemohla bych se přestat usmívat. Můj pohled se upíral do jeho čokoládových očí zkrášlených nezvyklými jemnými, jantarově zbarvenými paprsky sestupujících od jejich středu, k ještě tmavším okrajům duhovek. Černé řasy se zvedaly zpod víček jako vějíře, nad nimiž se klenulo mužné, avšak udržované obočí. Široké čelo, které z části zakrývalo několik praménků jinak pečlivě upravených vlasů barvy havraních křídel. Rovný nos, mírně vystupující lícní kosti nad silnou čelistí. Hladká pleť bez kazů. Tvář vytvořena rukou mistrovského malíře bezchybnými tahy štětce na bílém plátně. Až nyní, když jen pozvolna pouštěl mou ruku ze sevření té své, jsem pocítila lehký – nikoli však nepříjemný chlad čišící z jeho prstů. Na prostředníčku se zaleskl jako kapka krve rudý a čistý čtyřhranný rubín zasazený do masivního mužského barokního prstenu.

„Netušila jsem, že ještě v dnešní době někteří muži užívají džentlmenských způsobů našich dědečků,“ pronesla jsem s úsměvem, který se na mých rtech opět zcela nenuceně objevil.

Oproti mému širokému úsměvu se koutky jeho úst pohnuly pouze v jeho náznaku, když bezděčně téměř šeptem řekl: „Myslím, že označení ‚někteří‘ jste použila zcela právem.“

Při těch slovech se naše oči opět střetly. Celou svou bytostí jsem vnímala, jak jeho uhrančivý pohled proniká hluboko do mé mysli. Čas přestal plynout, byť jen na malou chvíli. Další důvěrně známé cinknutí a rozevírající se dveře výtahu v prostorné přízemní hale nemocnice, mě opět vrátilo do šedé reality života. Spolu s hlukem, který pronikl do nitra kabiny výtahu, se vytratilo i kouzlo oné chvíle.

„Velmi ráda jsem vás poznala, pane Grayi.“

„Potěšení je na mé straně. Jste skutečně velmi půvabná mladá dáma.“

V mém životě by se okamžiky, kdy se mi červeň nahnala do tváří, daly spočítat na prstech jedné ruky. Tento se však stal jedním z nich.

„Pokud tomu osud bude chtít, třeba se ještě někdy opět setkáme. Jen doufám, že na příjemnějším místě,“ dodala jsem napůl žertem.

„Vy věříte v osud?“

Ihned jsem vycítila, že svou otázku mínil zcela vážně. Se stejnou vážností jsem proto odpověděla: „Věřím, že vše má svůj důvod a nic na světě se neděje bez příčiny.“

„Pak musíme věřit tomu, že tato chvíle byla jednou z těch příčin, jež se někdy v budoucnu dočká také svého důsledku. A já budu mít opět to potěšení vás znovu potkat, slečno Huntová.“

Netušila jsem proč, ale byla jsem si zcela jistá tím, že se ve svém životě s okouzlujícím Michaelem Grayem skutečně ještě někdy potkám. Za jakých okolností, a s jakými následky, o tom jsem však ještě neměla nejmenší potuchy. Mlčky jsem upírala pohled do jeho očí až do chvíle, kdy se s téměř neslyšným vrčením široká křídla dveří výtahu opět uzavřela. Ještě několik příštích vteřin jsem se bezděčně dívala na mramorovou barvu pevně uzavřených dveří, nežli opět pohltil svět okolo mne. Jen neochotně se mé nohy obrátily do vzdušné hlavní haly nemocnice. Šátrajíc v kabelce ve snaze nalézt mobilní telefon, jsem vykročila k východu nemocnice.

Oblouková střecha z tónovaného skla, zakrývající chodník a příjezdovou cestu k hlavnímu vchodu do nemocnice, poskytovala jistou ochranu před ostrým, letním kalifornským sluncem. Přesto trvalo hodnou chvíli, než si mé oči uvykly, a já v jasně žlutém voze stojícím přímo přede mnou rozpoznala tak dobře známý kabriolet, který z výrobní linky automobilky sjel některý den šedesátých let minulého století. Přesto i po více než dalších šedesáti letech stále vyhlížel tak, jako kdyby z bran továrny vyjel teprve včera. Chlouba Stevena Millese, kapitána fotbalového mužstva Kalifornské univerzity. A především neodbytného a dobře vypadajícího mladíka urostlé postavy, který si vzal do hlavy, že Ellena Huntová je pro něj ta správná dívka. Přesněji - ten správný doplněk k jeho vozu a společnice, kterou na rozdíl od svého naleštěného vozu může vzít také na některou z párty svých přátel z Bell Air nebo Beverly Hills, aby se s ní pochlubil. Zcela jistě jsem mu nekřivdila, protože za celou dobu mého pobytu v nemocnici mne ani jednou nenavštívil osobně. Pouze dvakrát zatelefonoval, aby se spíše, než poptal na mé zdraví, pochlubil vítězstvím svého týmu nad rivalskými fotbalovými týmy z dalších univerzit v Kalifornii. Přesto, že jsem si byla dobře vědoma toho, že než opravdové city ke mně chová podobný vztah jako ke svému autu, patřil k jedněm z velmi malého počtu osob v mém životě, které mne dokázaly rozesmát, a také mne alespoň na pár hodin odvézt z domu mé matky do jiného světa. Do světa, v němž jsem mohla alespoň na nějaký čas být sama sebou, a necítit se jako překážející kus nábytku, který si ponecháváte jen proto, že je vám líto ho vyhodit nebo prodat.

„Ahoj princezno. Už tu na tebe čekám pěknou chvíli.“ Vykouzlil jeden ze svých úsměvů, při nichž by mu mnohá z dívek z univerzity padla do náruče.

„Jak jsi věděl, že mne dnes pustí domů?“ otázala jsem se napůl překvapeně.

„Zavolala mi tvá máti. Prý k vám přijela nějaká návštěva, takže tě nemohla zajet vyzvednout sama.“

Návštěva. Velmi dobře jsem věděla, koho tou návštěvou myslí. Ian Devlin. Realitní makléř ze San Diega, který se s mou matkou sblížil, když se po rozvodu s mým otcem rozhodla prodat náš dům v San Diegu a přestěhovat se do Města andělů. Nadprůměrně vysoký, štíhlý, atletický typ milující sporty, a především svůj vlastní životní styl. Matka do tohoto životního stylu zapadala naprosto dokonale. V posledních měsících se sblížili natolik, že týden přebývala v jeho krásném domě nedaleko San Diega, a další přebýval on s námi zde. Zdálo se však, že mou matku skutečně miluje, neboť byl ochoten přehlédnout i skutečnost, že nyní žijeme v malém domku na jižním předměstí Los Angels. Pokud šlo o mne samotnou, jak jsem vycítila, byla jsem jakýmsi trpěným společníkem mé matky.

„Právě jsem se chystala zavolat si taxík,“ pronesla jsem s myšlenkami stále pevně uvězněnými v posledních letech mého života.

Steven se mírně vychýlil do strany tak, aby prsty své silné paže dosáhl na kliku dveří a lehkým postrčením je otevřel.

„Vaše taxi je už tady, madam.“ Úsměv mu stále nezmizel z tváře. Jeho elegantní tmavé brýle usazené pevně na očích mi však bránily v tom, abych odhadla patřil-li stále ještě mně nebo pohledné sestřičce, která právě vcházela do nemocniční haly. „Tak kam to bude?“ otázal se, když jsem konečně nastoupila. Dřív, nežli jsem stačila odpověď, můj pohled padl na tu krásnou a tajemnou tvář, která se na mne dívala z otevřeného okénka robustního a novotou se blýskajícího černého SUV. Jako temný stín se vynořil z podzemních garáží kdesi za rohem nemocniční budovy a jen pozvolna nás míjel. Ještě jednou se naše oči střetly. Tentokráte však pouze na prchavý okamžik. Téměř okamžitě se pátravě zahleděly na Stevena sedícího vedle mne. A já bych přísahala, že ta krásná tvář se na chvíli změnila v chladný, bílý mramor. Tmavé tónované okno se uzavřelo a velký luxusní vůz zrychlil k odbočce vedoucí z nemocničního areálu.

„Tak kam?“ otázal se poněkud netrpělivě Steven. „K Jane, nebo si vyrazíme někam do klubu?“

Se zvukem vzdalujícího se motoru na mne opět padla tíseň a pocit prázdnoty. Mé věrné společnice, které mne doprovázely od chvíle, kdy jsme se s mámou přestěhovaly.

S povzdechnutím jsem hlesla: „Odvez mne domů, Stevene.“

Překvapeně prsty jedné ruky zvedl sluneční brýle na čelo a nevěřícně na mne upřel své tmavomodré oči.

„Děláš si legraci?“

Zhluboka jsem se nadechla, nežli jsem k němu obrátila svou tvář.

„Právě mne propustili z nemocnice, pokud jsi na to zapomněl. Potřebuji si trochu odpočinout.“

„To chápu. Ale chápeš ty, že doma na tebe čeká matka a Ian Devlin?“

„Stevene, prosím.“

S pokrčením ramen opět ukryl své ledově chladné oči za tmavá skla slunečních brýlí a otočil klíčkem v zapalování.

„Jak myslíš, El.“

Po celou cestu jsme spolu nepromluvili ani slovo. A já mu za to protentokrát byla skutečně vděčná.

„Večer se uvidíme?“

„Ještě ti zavolám, ano? Děkuji, že jsi pro mne přijel.“

„To bylo to nejmenší, co jsem mohl pro svou princeznu udělat.“ Pokusil se o úsměv. Zklamání z něj však doslova vyzařovalo. „Dostanu alespoň odměnu?“

Ačkoli toužil po něčem mnohem intenzivnějším, přiměla jsem se alespoň k letmému polibku. Má dlaň tlačící proti jeho široké hrudi byla více než výmluvným gestem.

„Promiň. Opravdu se necítím příliš dobře.“

„To vidím.“ S povzdechnutím se ode mne odtáhl. „Jenom nevím, jestli se ti uvnitř udělá lépe.“

Aniž bych jakkoli komentovala Ianovu přítomnost v našem domě, vystoupila jsem z vozu a zavřela dveře.

„Večer si zavoláme.“

„Spoléhám na to, princezno.“ Zvedl směrem ke mně paži a s nataženým ukazováčkem a zdviženým palcem cvakavě mlaskl ústy, když jej rychle a krátce ohnul jako kohoutek pistole. Jeho typické gesto, které považoval za něco chlapáckého, a jenž uplatňoval na všechny své přátele. Mělo to znamenat cosi v tom smyslu, že dotyčné bere za slovo. S umělým úsměvem jsem přikývla a vystoupala čtyři schody vedoucí k hlavním dveřím našeho malého domku. Když jsem rukou obejmula kulatou kliku dveří, s burácením svého dvojitého chromovaného výfuku se Stevenův mustang odlepil od chodníku a vyrazil kamsi do centra města.

„Ahoj mami. Ahoj Iane. Už jsem zase doma.“ Zazněl nezvykle vesele můj vlastní hlas, když jsem vstoupila do malé haly našeho domu. Spíše než halou, by se dala nazvat domácí křižovatkou. Dveře nalevo směřovaly do kuchyně. Klenutý oblouk napravo do obývacího pokoje. A přímo naproti dveřím stoupaly dřevěné schody do prvního podlaží s prostornou koupelnou a dvěma, ne o mnoho většími ložnicemi, z nichž jedna byla mým pokojem.

„Elleno!“ Vynořila se jako duch z obývacího pokoje postava mé matky zahalená v lehkém, dlouhém a rozevlátém župánku a dlouhé saténové noční košili, jejíž dekolt zdobilo krajkoví. Více než jako dceru mne objala jako přítelkyni, která přišla na nečekanou návštěvu. „Jak se cítíš?“

„Právě teď? Dobře.“

„Ahoj Elleno.“ Zamručel svým obvyklým hlasem nevyjadřujícím žádné emoce Ian, který se rovněž vynořil z obývacího pokoje tonoucího v šeru zatažených závěsů jediného velkého okna. Ve spěchu si právě utahoval uzel na elegantním, černém županu, aby mi mohl na přivítanou podat ruku. Žádný pevný přátelský stisk. Jako leklá ryba, kterou chcete co nejrychleji opětovně pustit ze sevření. V mžiku jsem pochopila, že můj návrat domů nebyl pro ně dva správně načasován. „Vítej doma.“

„Ty také.“ Pokusila jsem se o vlídný úsměv a doufala, že můj hlas nezněl stejně chladně jeho uším, jako těm mým. „Jaká byla cesta ze San Diega?“

Šedomodré oči ukryté za tenkými skly moderních dioptrických brýlí bez obrouček na mne nechápavě zamrkaly.

„Jako obvykle. Trocha zdržení v ranní zácpě na dálnici, a dvě hodiny za volantem.“

„Nemáš hlad?“ přerušila náš bezduchý rozhovor matka. „Udělám pár sendvičů s tuňákem, ano?“

„Pokud tě tím nebudu nějak zdržovat.“ Pronesla jsem a více než dostatečně výmluvně přitom vyslala pohled zpět k Ianovi.

„Ale nesmysl.“ Mávla rukou a vykročila do kuchyně tak rychle, že se jí dlouhé černé vlasy rozhoupaly na zádech jako loď ve vlnách. „Dej si zatím sprchu.“

„Pokud jsem přijel v nevhodnou dobu, omlouvám se, Elleno,“ zašeptal. Zcela výjimečně bych nyní pátrala v tónu jeho hlasu po jakékoli známce ironie, na kterou jsem si již poměrně dávno zvykla.

„O nic nejde, Iane.“

„Cítíš se opravdu lépe?“

Bez přílišného přemýšlení jsem pokrčila rameny.

„Cítím se být opět sama sebou. Snad to tentokrát vydrží déle než pár týdnů.“

„Kéž bys měla pravdu.“ Povzdechl si, vsunujíc přitom ruce do kapes županu. „Tvá matka by si už také zasloužila trochu klidu. A to, co se s tebou děje, ji příliš nepřidá.“

Tak je to tedy, uvědomila jsem si.

„Předpokládám, že se domníváš, že má údajná choroba je jen mou snahou udržet matku od tebe. Mohu tě ujistit, že i když tě mám ráda asi stejně tak jako ty mě, rozhodně bych kvůli tobě neriskovala vlastní život úmyslným zaviněním dopravní nehody.“

„Tak jsem to přece nemyslel.“

„Myslím, že oba víme přesně, jak jsi to myslel. A teď mne prosím omluv. Skutečně bych si ráda dala sprchu.“ Aniž bych čekala na jakákoli další slova nebo vysvětlování, vykročila jsem rychlými kroky ke schodům a spěšně po nich vystoupala vzhůru. Když jsem za sebou s třesknutím zavřela dveře svého pokoje a znechuceně odhodila kabelku do křesla u postele, zmocnil se mne náhlý příval směsi zloby a smutku. Vše, co se mohlo v mém životě pokazit, se také pokazilo. A já marně hledala způsob, jak by se věci mohly alespoň trochu obrátit k lepšímu.

Vychutnávala jsem si dlouhou sprchu, a dopřávala si pocitu, že proud vody ze mne smývá spolu s mýdlem také tíhu přilepenou na mém těle tak dokonale, jako by byla mou druhou kůží. Na pár minut jsem se cítila skutečně mnohem lépe, dokud jsem nevstoupila do obývacího pokoje, ve kterém spokojeně popíjeli kávu matka s Ianem. Zaryté ticho - během něhož mne hlad nakonec přiměl sníst alespoň dva sendviče a usrknout kávy, přerušila až matka. Veškeré její pokusy o navázání delšího rozhovoru však ztroskotaly stejně rychle jako středověká loď na korálových útesech.

S příchodem večera jsem se pohodlně natáhla na své široké posteli, která zabírala podstatnou část mého pokoje a natáhla se po učebnici vykládající látku o psychologickém vlivu barev na lidskou mysl. Usnula jsem dříve, nežli jsem se dostala ke straně šest. Musela jsem spát jen pár minut, než mě ze spánku vytrhly dvě věci. Tou první byl můj vrnící mobilní telefon, jehož rozsvícený displej vyblikával jméno Stevena. Tou druhou byl nepříjemný pocit slabosti. Během pár vteřin mi prsty u nohou i rukou do těla začaly proudit celé armády neviditelných mravenců.

„Bože, to ne!“ zaprosila jsem sotva slyšitelným hlasem. V okamžiku, kdy jsem se posadila na okraj postele, poprvé se palčivé křeče přesunuly z celého těla pouze do žaludku. Částečně také ve svých ocelových dlaních sevřely spánky mé hlavy. Knedlík, který se mi v krku udělal, horko stoupající ze žaludku, věstily jediné. Sebrala jsem všechny síly k tomu, abych ovládla svaly vlastního těla a mátožným krokem opilce vykročila ke dveřím. Jednou rukou se opírajíc o stěnu

chodby, nahmatala jsem pootevřené dveře koupelny a stiskla vypínač. Pouhé dva metry k toaletní míse se zdály být až příliš velkou vzdáleností. S vypětím posledních sil jsem k ní poklekla jako hříšný kajícník před oltářem. V tom okamžiku se s konečnou platností vzbouřil můj žaludek a opakovaně vyzvrátil veškerý svůj obsah do nitra porcelánové mísy. Bylo to více než zvláštní, ale jen pár vteřin poté jsem pocítila, že příznaky mé dosud bezejmenné nemoci ustupují. Natáhla jsem ruku po splachovadle, a když jsem se zapírající dlaněmi o okraje toalety dokázala zvednout s příjemně chladných dlaždic koupelny, bezděčně jsem se musela usmát. Hlavou mi probleskla myšlenka, že snad ani další nezvladatelné záchvaty svalových křečí nepřijdou. Stiskla jsem vypínač u umyvadla. Světlo několika bodových žárovek zrcadla nad ním se zapíchlo do mých očí jako rozžhavené jehlice. Otočila jsem kohoutky baterie, vypláchla si odpornou pachuť z úst, omyla obličej a dlaně namočené pouze do studené vody na pár vteřin přiložila také na šíji.

Mohla jsem volně dýchat. Barvy kolem mne byly stále příliš ostré pro mé unavené oči, ale místnost pevně stála na svém místě. Nepohupovala se a neměnila v divoký vír barev, jak tomu bývalo dřív. Ano, stále se mi trochu třásly prsty na rukou a nohy jsem ještě vnímala jako cosi nejistého a mírně rosolovitého, ale ve srovnání s předešlými čtyřmi záchvaty, byl tento jako rýma v porovnání se zápalem plic. Otřela jsem si tvář ručníkem a natáhla se po kartáčovém hřebenu na pro mne vyhrazené polici vedle zrcadla. Až nyní jsem do něj pohlédla. Lehký úsměv mi zmizel ze rtů. Můj odraz v zrcadle jako kdyby nepatřil mě samotné. Černé, lehce zvlněné vlasy, které jsem zřejmě zdědila po mé matce, byly zcela rovné, dokonale hladké. A když jsem pohnula hlavou, zdálo se, že se v nich třpytí drobounké třpytky, jaké se občas používají při silvestrovských oslavách. Vždy jsem měla - až na nějaký ten drobný uhřík, zdravou pleť. Ale nyní připomínala dokonalý make-up. Nevěřícně jsem se naklonila ještě blíže k zrcadlu, a další nádech ustal sotva v půli. Má modrozelená barva očí byla pryč. Namísto ní na mne pohlížely oči barvy krásně dozrálého hrášku, které jen velmi zlehka brázdily temně žluté žilky. Zavřela jsem oči a zhasla bodová světla nad zrcadlem. Teprve poté jsem je opět otevřela. V tlumeném světle jediné stropní žárovky vše znovu vypadalo zcela přirozeně.

„Možná ti to už všechno leze na mozek.“ Musela jsem se sama sobě zasmát, když jsem si kartáčovala vlasy. Odložila jsem hřeben zpět na polici a stáhla dlouhé vlasy do gumičky z černého sametu. Zhasla jsem koupelnové světlo a znovu vykročila ke svému pokoji, když se mě znenadání zmocnila chuť na něco dobrého k jídlu.

Za doprovodu tlumeného vrzání jsem pozvolna sestupovala po schodech dolů a zamířila přímo do kuchyně. Aniž bych rozsvítila, otevřela jsem lednici a pátravým pohledem shlédla těch několik polic od shora dolů. Na spodní mě upoutal malý, kovově stříbrný hrnec s poklicí, a tak jsem jej uchopila za uši a loktem zaklapla dveře lednice. Postavila jsem ho na stůl, sejmula z něj poklici a přičichla k jeho obsahu. Nezaměnitelná vůně masa a jakési kořeněné omáčky. Po paměti jsem sáhla pro polévkovou lžíci do odkapávače na kuchyňské lince a nabrala si trochu té omáčky do úst. Sice byla poněkud více tekutá, ale chutnala naprosto skvěle. Při čtvrté lžíci se kdesi v mé mysli probudila k životu vzpomínka na vůni té omáčky. Jenže jsem ji stále nedokázala nikam zařadit. Proto jsem přizvedla hrnec k ústům a jeho okraj opřela o spodní ret. S prvním douškem po krátké chvíli z mého těla jako zázrakem vymizely i poslední zbytky slabosti, kterou jsem doposud pociťovala. S druhým se už v mém nitru rozprostřel naprostý klid. Se třetím mi proniklo do očí ostré světlo žárovky stropní kuchyňské lampy.

„Elleno!“ Zaslechla jsem matčin překvapený hlas. „Proboha, co to děláš?“

V prvním okamžiku jsem se domnívala, že se pouze pohoršila nad mým způsobem nočního stolování. V tom dalším mi při pohledu do nitra hrnce téměř vypadla nádoba z rukou. Rázem jsem pochopila zděšení v hlase mé matky. To, nač jsem se dívala, nebylo uvařené jídlo. Jen několik silnějších plátků syrového hovězího, obklopeného směsí krve a vody.

I když jsem hrnec instinktivně štítivě odložila zpět na stůl, očekávaný pocit nevolnosti z toho, že jsem právě vypila alespoň půl hrnku té směsi, se nedostavil.

„Proč si to nechala v hrnci?“ Hloupější otázka ze mě zřejmě vypadnout nemohla.

„Protože jsem chtěla, aby bylo na zítřejší grilování rozmrazené. Jak jsi to mohla pít?“ Její oči se na mne dívaly stejně podezíravě, jako překvapeně. „Cítíš se dobře?“

Zřejmě se domnívala, že se opět nějakým způsobem projevují příznaky mé nemoci. Musela jsem tomu pomyšlení usmát. Ve skutečnosti, navzdory poslední půlhodině, mi nebylo tak dobře už velmi dlouho.

„Myslela jsem, že je to některá z tvých vyhlášených specialit.“ zasmála jsem se.

„Tiše, prosím tě. Probudíš Iana.“ Kárala mne šeptem, zakrývajíc hrnec poklicí.

„Á! Náš drahoušek Ian. Probuzen zlobivou dcerou jeho milované Melissy uprostřed noci.“ Pronášela jsem teatrálně kráčejíc ke dřezu, abych si podruhé toho večera vypláchla ústa vodou.

„Přestaň plácat hlouposti, El.“

„Bože! Mami, už jsem tě snad tisíckrát prosila, ať mi tak neříkáš.“

„A co tě na tom tak zlobí?“ Otázala se, vkládajíce hrnec zpět na své místo v lednici. „Vždyť Steven ti říká zrovna tak.“

„Steven je ale idiot,“ odvětila jsem a nalila si sklenici vody.

„Myslela jsem, že ho miluješ.“

„Stevena?“ Obrátila jsem se k ní překvapeně. „Mami, Steven je možná zábavný a občas dokáže být také vtipný a milý. Ale jinak pro něj celý svět končí na špičce jeho nosu.“

„Proč se s ním tedy stýkáš?“

„Protože je to lepší než celé dny trávit tady sama, když jsi u Iana. Nebo když je zase on tady.“ Z výrazu jejího obličeje jsem odtušila, že na jednu stranu ji má slova potěšila. Na druhou ovšem poněkud zkomplikovala to, o čem se mnou zcela evidentně chtěla mluvit. „Mami, stalo se něco?“

S hlubokým povzdechnutím si prohrábla jednou rukou vlasy a posadila se kulatému jídelnímu stolu.

„Chtěla bych si s tebou o něčem promluvit.“

„To zní vážně.“ Můj pokus o odlehčení téměř hmatatelného napětí se rozplynul jako obláček páry, když ke mně vzhlédla s naprosto vážným výrazem ve tváři. „Dobře, takže také je.“ Doplnila jsem si sama pro sebe. Upila doušek vody ze sklenice a posadila se na židli u stolu vedle ní. „Takže o co jde, mami?“

„O Iana,“ odpověděla hlasem tišším, než bylo nutné.

„Stalo se snad něco mezi vámi?“

S našpulenými rty přikývla.

„Ano, stalo.“

Zdálo se, že této noci se mělo stát více událostí, které měly být prvními vůbec. Kupříkladu nyní jsem musela zpovídat já svou matku, zatím co celý můj život tomu bylo přesně naopak.

„Něco zlého? Chceš se s ním snad rozejít?“ Vyslala jsem k ní koutkem oka tázavý pohled a nenuceně upila ze sklenice další hlt vody. Ten jsem však šokovaná jejími slovy téměř vyprskla do obličeje, když odpověděla: „Právě naopak. Chceme se vzít.“

S lehkým ťuknutím jsem sklenici odložila na stůl a položila na něj lokty svých rukou nakloněná tělem dopředu tak, abych ji lépe viděla do tváře.

„To myslíš vážně?“ Nemusela odpovídat. Její oči mluvily naprosto srozumitelnou řečí i beze slov. „Takže Ian se bude stěhovat sem?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Během chvíle s pomocí prstů ze svých dlouhých vlasů vykouzlila poměrně úhledný drdol na temeni hlavy. „Sekretářku mohu dělat kdekoli. Ale Iana minulý týden povýšili na oblastního manažera jejich realitní kanceláře. On sám už nyní nemovitosti prodávat nebude. Bude pouze dohlížet na práci podřízených makléřů.“

„V San Diegu?“ Ačkoli má otázka mohla znít více než hloupě, matčino rozhodnutí mne zaskočilo stejně jako rána do žaludku.

„Ne, v Hongkongu,“ zasyčela jízlivě. „Samozřejmě, že v San Diegu. Kde jinde?“

„Takže se budeš stěhovat k Ianovi?“

„Už to tak vypadá.“

S hlasitým plesknutím jsem nechala svou dlaň dopadnout na desku stolu a vytočila se na židli tak, jako kdybych se už už chystala zvednout od stolu a odejít z místnosti. Ostatně, k tomu tak skutečně udělat, jsem nebyla daleko.

„To je opravdu výborné. Když jsi se před pěti lety rozvedla s tátou, za každou cenu jsi chtěla ze San Diega sem. Nezajímalo tě, že přijdu o své vlastní přátelé. Ani to, že bych ráda dokončila poslední dva roky střední školy ve městě, kde jsem se narodila. Na můj názor jsi tehdy nebrala vůbec žádný ohled. Prostě jsi dala výpověď v práci, prodala dům, posadila mne do auta a odvezla sem.“ Náhle jsem si cosi uvědomila. „Vlastně to děláš i teď. Je to tu znovu, viď?“

„Elleno, nepřeháněj.“

„Já, že přeháním? V podstatě jsi se mi rozhodla jen sdělit, že se budete s Ianem brát, a že se opět stěhuješ do města, které jsi už nikdy nechtěla vidět, jak jsi sama říkala. A co když se tentokrát rozhodnu, že se nikam stěhovat nehodlám? Zvláště ne k Ianovi.“

Zlehka si okusovala spodní ret, což dělávala vždy, když byla o něčem pevně rozhodnutá. Jen pozvolna se její oči zvedaly od malého čtverce zeleného ubrusu uprostřed stolu k těm mým.

„S tím jsme tak nějak počítali my oba.“

„S čím? Že já zůstanu tady?“

„Ano.“

Trvalo hodnou chvíli, nežli jsem si v hlavě dokázala srovnat to, o čem spolu právě hovoříme. Jediným dlouhým douškem jsem vyprázdnila sklenici, protože má ústa i hrdlo byly vyprahlé a scvrklé jako kousek ovoce ponechaný napospas odpolednímu slunci. Zhluboka jsem nosními dírkami nasála do plic vzduch.

„Dobře, chápu. Chceš se provdat za Iana a odstěhovat se k němu zpátky do San Diega. A co chceš udělat s našim domem? Ještě pořád zbývají tři roky do zaplacení hypotéky. A i kdybych si zároveň se studiem na univerzitě přivydělávala někde na brigádě, nebudete to stačit na to, abych mohla platit hypotéku, školu a ještě z toho vyžila. Nad tím jsi také přemýšlela, mami?“

Podívala se na mne tak, jako kdybych ji obviňovala z nějakého zločinu.

„Samozřejmě, že jsem nad tím přemýšlela. Ani netušíš kolikrát jsem se nad tím musela každý den uvažovat, Elleno.“

„A k jakému řešení jsi došla?“

Prsty jedné ruky něžně obejmula mé zápěstí a upřeně se mi podívala do očí.

„Vím, že tě Steven miluje. Ano, možná je ještě trochu nedospělý a jeho budoucnost je otevřená a nejasná, jako listy nepopsané knihy. Ale jestli v jeho životě existuje něco, co je pro něho skutečně důležité, pak jsi to ty.“

„Kam tím míříš, mami?“

„Ach, zlatíčko.“ Povzdechla si. „Millesovi přece Stevenovi koupili krásný byt jen míli od univerzity. Chtěl se osamostatnit, tak mu to umožnili. Je nad slunce jasnější, že ty se se mnou k Ianovi přestěhovat nebudeš chtít. A ponechat tě tu jen tak, to bych také nemohla. Proto jsme se s Ianem dohodli, že vyplatí zbytek hypotéky našeho domu. Pak dům prodáme. Ze své části vrátím peníze Ianovi, a druhou část dám tobě. Jsem si jistá, že Stevenovi rodiče mu poskytují více než slušné finanční prostředky. Ale chci, abys také měla nějakou jistotu ty sama. Nebude to moc, ale mělo by to stačit na pokrytí školy a na nějaký čas, než si budeš muset najít práci.“

Měla jsem pocit, jako kdyby se mne zhroutil celý dům. Nemohla jsem dýchat, a srdce mi bolestivě tlouklo do žeber. Čím více jsem se na svou matku dívala, tím více mi připadala jako někdo cizí.

„Řekni mami, víš vůbec s jakým průměrem jsem dokončila třetí semestr?“

„Co, prosím?“

„Nebo víš alespoň jakou hudbu ráda poslouchám, na jaké filmy se ráda dívám?“ Štítivě jsem vymanila svou ruku z jejího sevření. „Jiné matky svým dětem určují čas, kdy se mají vrátit nejpozději domů. Zajímají se o jejich starosti a potíže. Oproti tomu, ty jsi mnohdy ani nevěděla, jestli jsem vůbec byla večer doma. Nikdy jsi se mnou nemluvila jako matka s dcerou. Posledních pět let jsme spíše jako dvě cizí ženy, které spolu žijí v jednom domě, aby se podělily o náklady na bydlení. Vždyť jsi za celý ten čas, který jsem strávila v nemocnici byla za mnou jen jednou. A to jsi ještě po patnácti minutách pospíchala domů, protože jsi čekala Iana. Víš co, mami? Dělej si, co chceš.“ Zprudka jsem vstala od stolu a natáhla se po prázdné sklenici, abych ji odložila do dřezu.

„Ale to přece není pravda,“ pronesla téměř šeptem.

Ve stejný okamžik se sklenice v mé ruce proměnila v několik střepů, z nichž několik s cinkotem dopadlo na podlahu. Když z mé dlaně začaly za nimi odkapávat rudé kapky mé vlastní krve, zklamání se proměnilo ve zlost. Ještě naposledy jsem na ni tu noc pohlédla.

„Když tak všechno dobře víš, víš také i to, že každé slovo, které jsem řekla, je jen čistá pravda. Někdy přemýšlím nad tím, jestli jsi skutečně má matka.“ I v tlumeném světle, v němž tonula celá kuchyně mi nemohlo uniknout, jak rychle přirozené opálení jejího obličeje vystřídala popelavě šedá barva. Netušila jsem, co z toho, co jsem právě řekla, ji tak zasáhlo. A abych řekla pravdu, v ten okamžik mi to bylo naprosto lhostejné. Do zvuku tikajících nástěnných hodin se ozýval jen rychlý zvonivý zvuk, jak jsem střepy ze své ruky a sesbírané z podlahy vhodila do odpadkového koše. V celém domě zavládlo naprosté ticho, které přerušovalo jen tiché vrzání dřevěných schodů, když jsem se s papírovým ručníkem omotaným okolo dlaně vracela do svého pokoje. Přestože alespoň malá část mého já doufala v to, že zavolá mé jméno, že si spolu snad poprvé v životě společně sedneme a popovídáme jako matka a dcera, nestalo se tak.

„No, sláva! Ztracená dcera se vrátila domů!“ Volala jako při poplachu svým už tak vysokým hlasem Jane, jen co vystoupila ze svého rudého sporťáčku na parkovišti před hlavní budovou univerzity. Rozradostněně mne objala tak pevně, až mi její dlouhé blond vlasy vlétly do úst. „Už jsem se bála, že pro tebe budu muset do té nemocnice dojet, a odvézt tě třeba násilím.“ Vykouzlila jeden ze svých blýskavých úsměvů, nežli se upamatovala na to nejpodstatnější v jejím životě: „Panebože! Nerozmazala jsem si make-up?“

„Myslím, že víc už to nejde,“ popíchla jsem ji.

„Cože?“ Zcela nepředstíraně zděšená začala ve své kabelce z krokodýlí kůže hledat zrcátko.

„Chtěla jsem tím říct, že už tak vypadáš jako dokonalý reklamní plakát.“ Když si uvědomila, že se opět stala pouhou nebohou obětí mých nevinných žertíků, které se vždy vztahovaly k její přehnané snaze být za všech okolností dokonalá, mistrně nalíčené, velké blankytně modré oči se zúžily na úzké štěrbiny.

„Ty jedna potvoro.“ Sykla se smíchem. „Jen si dělej legraci ze své spasitelky.“

„Ty jsi se dala na charitu?“ Popichovala jsem ji dál.

„Tak trochu. Přece nemohu dopustit, abys domů jela zase autobusem.“

„Promiň?“

Na prchavý okamžik se jí objevila mezi upraveným obočím nevzhledná vráska.

„Přece jsi ještě bez řidičáku. Nebo ne?“

„To ano,“ připustila jsem s povzdechnutím.

„Tak jak...“ pohled ji přelétl kamsi za má záda. „Takže tě přivezl Steven?“

„Kdykoli, kamkoli.“ Dolehl do mých uší jasný hlas, nežli mi položil svou těžkou paži okolo ramen. V příštím okamžiku mi výhled na Jane zakryl můj vlastní dvojitý odraz ve Stevenových tmavých slunečních brýlích. Se svou obvyklou samozřejmostí se ke mně sklonil, aby mě dlouze políbil na ústa. Polibek záhy vystřídal široký úsměv odhalující jeho pečlivě udržovaný chrup, když svou pozornost obrátil zpět k Jane. „A nejen to. Řekneš jí to ty, princezno, nebo to můžu říct první?“

Jane Whiteová zavětřila novinku, která ji v žádném případě nemohla uniknout. S pohozením vlasů ve stylu hvězd stříbrného plátna čtyřicátých let si založila ruce na prsou a hlavu naklonila mírně na stranu tak, až se jí dlouhá řasená náušnice rozložila jako malý vějířek na límci saka, tvořícího svou barvou spolu s minisukní dokonale ladící kombinaci s barvou jejího vozu.

„Říct mi co?“ Zatímco se Steven stále jen usmíval, nervozitou našpulila rty. „Tak řekněte mi to, nebo ne?“

Nevědomky jsem mírně sklonila hlavu a zastrčila za ucho uvolněný pramen vlasů, nežli jsem přiměla svaly ve ztuhlé tváři k tomu, aby roztáhly mé rty alespoň do mírného úsměvu.

„Se Stevenem jsme se dohodli, že spolu budeme nějaký čas bydlet,“ vyhrkla jsem rychle a obrátila pohled svých očí směrem k budově univerzity koupající se v záři ranního slunce.

Paže Jane sklouzly zpět k bokům. Bylo to snad poprvé, kdy ihned nevěděla, co říci. Její pátravý pohled přelétl ze mne ke Stevenovi. Na okamžik to vypadalo, že není jen ohromená. Výraz její tváře byl zcela stejný jako ten, když ji před půl rokem někdo klíčkem zničil lak na dveřích jejího milovaného vozu. V příští vteřině však již měla své emoce opět pod kontrolou. S rozzářeným úsměvem mne znovu objala.

„To je báječná zpráva. Tak jsi se konečně rozhodla.“

I když se usmívala, její objetí bylo tentokrát mnohem chladnější. Dívala jsem se, jak se stejně statickým úsměvem poplácala dlaní Stevena po paži. Náhle jsem si uvědomila, že Jane nebyla tak přející, jak se zdálo. Ano, svým způsobem mě měla opravdu ráda. Byla jsem jedna z mála dívek, které byly ochotny přehlížet její hvězdné manýry a brát ji zkrátka takovou jaká je. Protože pod vší tou slupkou z předražených šatů a vrstev líčidel, se skrývala skutečná Jane Whiteová. Obyčejná a chybující jako každý z nás. Avšak, když se pro mnohé zcela překvapivě pozornost Stevena Millese už druhý týden po začátku prvního semestru zaměřila výhradně na Ellen Huntovou, rozpaky Jane byly téměř hmatatelné. To ona vždy byla za první dámu večírků, zahradních párty a samozřejmě všech škol. Samozřejmě tou základní před lety počínaje. Dnes jsem nabyla jistoty, že náš vztah se Stevenem považovala za křivdu, které se na ni především on sám dopustil. Milles junior byl již králem střední školy. A svůj neoficiální titul si hodlal udržet i na univerzitě, právě tak jako Jane. Nevyhlášený královský pár Kalifornské univerzity, který však párem nebyl. A tak, zatímco Jane zaníceně vypravovala Stevenovi o připravované páteční párty na pláži, která nejen že měla být naprosto úžasná, a už proto rozhodně na ní nesmíme chybět, já si byla stále více jistá tím, že včera v noci jsem ztratila matku. A dnešní ráno jedinou blízkou přítelkyni.

Ještě toho dne odpoledne jsem si ke Stevenově velké spokojenosti přestěhovala své osobní věci do jeho velmi moderně a také neformálně zařízeného bytu, v němž hřál pouze výhled velkými okny do rozlehlého parku. Když jsem jen se třemi většími cestovními taškami obtěžkanými ošacením, několika knihami, laptopem a kosmetickým kufříkem mířila k hlavním dveřím domu, matka seděla v kuchyni a upřeně zírala na šálek s kávou. Ian Devlin uvelebený seděl na pohovce v obývacím pokoji s dálkovým ovladačem televize pevně ve své ruce. Ani jeden na mne nepohlédl. Já se na oplátku ani s jedním z nich nerozloučila.

Jestliže se stále na tomto světě štěstí neměří pouze pomíjivým blahobytem, ale hřejivým teplem sálajícím ze srdce, pak ti kdo rozumí musí již chápat, že ač obklopená střízlivým přepychem a svobodou, připadala jsem si ztracená v prázdnotě, nad níž neochvějně vládl chlad.

Ačkoli mi večerní plážová párty nepřipadala jako něco, po čem bych právě v těchto dnech toužila, byl to opět způsob, jak uniknout na nějaký čas realitě. Onu noc měl však osud své vlastní plány.

„Stevene! Ellen!“ Plavným pohybem nám zamávala rukou na uvítanou. „Už jsem se bála, že nedorazíte. Ellen, doufám, že ti Steven už představil Joshuu, Marka a Taylora.“

„Samozřejmě, že můžete.“ Odpověděla za mne Jane. „My si zatím zajdeme k baru dát si něco dobrého k pití.“ Podívala se na mne s výrazem vrcholné nevinnosti.

„Dáme si dvě výborná daiquiri, Ricku.“

„Jak tě to napadlo?“